Kristína Pavelková

HON

NA MAMINHO

ZAJAČIKA

HON NA MAMINHO ZAJAČIKA

NAŠE VOJSKO

PRAHA 2020

Kristína Pavelková

Copyright © 2020 by Kristína Pavelková

Cover and layout © 2020 by Michal Dočkal

Slovak edition © 2020 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1869-6 (viazaná )

ISBN 978-80-206-1870-2 (brožovaná )

VENOVANIE

Túto knihu s láskou venujem najlepšiemu manželovi a priateľovi…

… Igimu

PROLÓG

Som dieťa rozvedených rodičov. Nechcem sa sťažovať, to určite nie. Viem, že nie som jediná.

Keď sa moji rodičia pred tromi rokmi dohodli na rozvode, najprv som mala pocit, že sa mi zrútil svet. Áno, dobre čítate, dohodli sa. Nehádali sa, nekričali na seba, nehádzali po sebe taniere, jednoducho sa dohodli. Vraj som už dospelá – mala som dvadsaťjeden a chodila som na vysokú – a ich spoločná cesta je na konci. Presne takto mi to vtedy povedala mama. Nesmútila, neplakala, dokonca som mala pocit, akoby sa oslobodila zo vzťahu, ktorý ju zväzoval. Vravela, že si s otcom nemajú čo povedať, nemajú spoločné ciele a pre všetkých zainteresovaných – to myslela hlavne mňa – to bude najlepšie. Tak som sa s tým jednoducho zmierila. Samozrejme, že to nebolo hneď, chvíľu trvalo, kým som pochopila, že je to pre nás troch takto lepšie. Prečo by sa obaja mali trápiť v nefunkčnom vzťahu len kvôli mojej maličkosti ?

Na pochybách som začala byť, až keď som vkuse zo všetkých strán počúvala, aké je to zlé, ťažké, nezvládnuteľné… Všetci navôkol ma dokola presviedčali o tom, aké je ťažké, byť dieťaťom rozvedených rodičov. Mala som pocit, že tieto reči na mňa skáču odvšadiaľ a prenasledujú každý môj krok. Možno aj preto som si povedala – tak už dosť. Ja budem silná, veď sa predsa až tak veľa nezmení, nie každé dieťa musí mať traumu len preto, že sa jeho rodičia rozvádzajú. Vyzbrojila som sa trpezlivosťou a akýmsi fiktívnym štítom, ktorý zabraňoval prenikaniu zlomyseľných rečí zvonku.

Rozvod prebehol rýchlo, naši ma zbytočnými podrobnosťami nezaťažovali.

Jednoducho mi jedného slnečného dňa oznámili : „ Nelka, sme rozvedení.“

A ja som im pogratulovala. Viem, je to zvláštne blahoželať rodičom k rozvodu, ale vtedy som to tak cítila. Cítila som sa ako šťastné dieťa, aj keď už rozvedených rodičov.

Otec nechal mame dom neďaleko Bratislavy, v ktorom som vyrastala od malička, on si kúpil dvojizbák v meste. Mohla som sa rozhodnúť u koho budem bývať. Sama som si stanovila striedavú starostlivosť, bola som predsa dospelá a chcela som stráviť rovnaký čas s mamou aj s otcom. Aj keď som sa rozhodla bývať s mamou, veľa času som trávila aj u otca. Vyhovovalo mi, že pracoval dlho do večera a ja som sa mohla v prázdnom byte učiť na skúšky. V tom čase som chodila na vysokú, študovala som manažment. Mojím snom bolo… To prezradím neskôr.

Otec si časom našiel novú priateľku, žiadnu mladú pipku, normálnu ženskú s kyprými tvarmi v jeho veku, teda po štyridsiatke. Spoznali sa v práci, ona pracovala ako účtovníčka a otec v tej istej firme ako výrobný vedúci. Samozrejme, že ako najlepší otec sa ma najprv spýtal na môj – pre neho vraj veľmi dôležitý – názor. Jasné, že som s tým nemala problém. Tak dobre, na začiatku mi to chvíľu trvalo, kým som otcov nový vzťah spracovala, ale potom som pochopila, že je šťastný a ja mu nebudem brániť. Navyše so Zuzanou sme si veľmi dobre rozumeli, vystihla by som ju slovami – žena do voza aj do koča a dokonca varí skoro tak dobre ako mama. Moja mama správu o otcovej novej priateľke zobrala s nadhľadom, dokonca jej neprekážalo, ak otec Zuzanu občas priviedol k nám na obed. Viem, znie to čudne, ale v tomto smere asi nie sme normálna rodina. Myslím, že jej tieto spoločné stretnutia poradila jej známa, psychologička. Mama sa s ňou pri rozvode radila, nechcela nič podceniť, vraj, aby som neskôr netrpela rozvodovou traumou alebo ako to nazývajú odborníci.

Simča, ako moju mamu niekedy volám, sa po rozvode vôbec neľutovala. Myslím, že práve rozvod jej pomohol a ona zatúžila byť lepšou nielen mamou, ale aj priateľkou. Doslova chytila druhý dych. Zrazu mala dojem, že dovtedy svoje kamarátky zanedbávala a netrávila s nimi dostatok času. Vždy sa o seba starala, jej obľúbené hodiny jogy začala navštevovať ešte častejšie ako predtým. Dokonca sa začala angažovať v útulku pre opustené zvieratá. Pravidelne chodieva venčiť chlpatých havkáčov a vždy im nezabudne priniesť kopec žrádla.

Jedného dňa prišla domov a v rukách zvierala malé čierne chvejúce sa klbko. Bolo to šteniatko jorkšíra. Keď som sa zahľadela do jeho veľkých hnedých očí, bola to láska na prvý pohľad. Dala som mu meno Minnie. Bola taká krásna, malinká, krehká a bezbranná. Neskôr sa z nej stala šibalka, ale my s mamou sme si na jej temperamentnú povahu veľmi rýchlo zvykli a takmer okamžite sa stala ďalšou členkou našej rodiny.

Keď do môjho života vstúpila láska, taká skutočná, dospelácka, stála som pred dôležitým rozhodnutím – mama alebo Michal. Nie, ani jeden z nich mi nedal ultimátum. Rozhodovala som sa slobodne a poviem vám, nebolo to jednoduché. Na jednej strane som chcela začať vlastný život s Michalom a na druhej strane mi pukalo srdce, keď som si predstavila mamu samu v takom veľkom dome. Postupne som jej naznačila svoje plány s Michalom, mojím tmavovlasým chlapom s prenikavým pohľadom v gaštanových očiach.

Vždy sme boli s mamou ako rovesníčky a dokázali sme sa rozprávať o všetkom, nikdy sme nemali pred sebou tajnosti. Nakoniec sme dospeli k záveru, že by som mala ísť vlastnou cestou, začať žiť vlastný život, a preto som sa rozhodla presťahovať sa k Michalovi do Bratislavy. Navonok sa síce tvárila, že jej to vôbec neprekáža, ale ja som ju poznala veľmi dobre a vedela som, že ju môj odchod trápi. Nevedela som, či zvládne náhlu samotu.

Toto bolo oveľa horšie ako nejaký rozvod. Tisíckrát.

Vedela som, že v noci nebude môcť zaspať, presne tak ako ja. Citlivosť som určite zdedila po nej.

Bolo to ťažké, ale nakoniec som sa rozhodla : Musím ísť ďalej, mám dvadsaťštyri, je čas postaviť sa na vlastné nohy. Dohodli sme sa na častých stretnutiach. Kedykoľvek ju budem chcieť vidieť, zájdem k nej do ambulancie. Mama pracuje v Ružinove na jednej súkromnej klinike ako zubná lekárka.

Ja pracujem len niekoľko ulíc ďalej, a preto som si plánovala, že sa budeme vídať takmer každý deň. Môžeme spolu chodiť na obedy alebo na poobednú kávičku. Plánovala som si. Realita však bola iná. Na obed som mala tridsať minút, práce veľa, žiadna káva počas pracovnej doby nehrozila. Po práci som utekala domov vyvenčiť Minnie, ktorú mi mama dala so slovami, aby mi ju stále pripomínala.

Tak nám ostali iba spoločné víkendy. Mám na mysli naše spoločné rodinné obedy, ktoré nám ostali dodnes. Mama každý víkend navarí obed pre všetkých – mňa s Michalom a otca so Zuzanou – a ja ju obdivujem za to, ako dokáže držať rodinu pokope, aj keď už má každý vlastnú domácnosť.

KAPITOLA PRVÁ

Sedela som za stolom vo svojej malej kancelárii s pohľadom upreným do svietiaceho monitoru. Intuitívne som si dlaňami prešla po unavených očiach, úzkom špicatom nose až k červeným malým perám. Prstami som si zahrabla do hustých karamelových vlasov, ktoré mi voľne padli na ramená, chudú nohu som si preložila cez koleno a rukami som si zosunula nižšie úzku tmavú sukňu.

Je to len niekoľko mesiacov, čo pracujem v menšej stavebnej firme, šéfujem desiatim zamestnancom. Po škole s diplomom z manažmentu som mala veľké ambície –túžila som byť manažérkou oddelenia v banke alebo v prestížnej zahraničnej firme so zvučným menom na trhu. Moje sny sa rýchlo rozplynuli, keď som zistila, že situácia na pracovnom trhu je zúfalá. Niekoľko mesiacov som strávila hľadaním práce snov a striedala som kľučky v rôznych firmách, buď sa viac neozvali, alebo núkali pár eur. Už som bola zúfalejšia ako spomínaný pracovný trh, keď som konečne natrafila na inzerát, ktorý znel sľubne. Nakoniec to vyšlo, prijali ma a ponúkli mi na začiatok aj slušné finančné ohodnotenie. Nebola to síce žiadna banka, ani zahraničná firma, ale…

Na stole sa rozozvučal môj smartfón. Na displeji svietilo : Mama. To musím zdvihnúť. Nechcela som, aby sa bála, či sa mi niečo nestalo. Na jednej strane som ju obdivovala, aká je silná žena, ale na druhej, bola voči mne až príliš úzkostlivá. Možno aj preto, že som jej jediné dieťa.

„ Nelinka…“

Hneď som jej skočila do reči, pretože som neznášala, keď ma takto oslovovala. Už nie som predsa dieťa. „ Mami, nevolaj ma tak, veď už nie som malá.“

„ Prepáč, ale pre mňa si stále moje dieťa a vždy budeš.“

„ Stalo sa niečo ? “ Zvyčajne mi do práce volala iba v súrnych prípadoch.

„ Nie, nič sa nestalo.“ Tento mamin tón hlasu bol pre mňa neznámy, nevedela som ho zaradiť.

„ Znieš zvláštne. Určite sa nič nestalo ? Si v poriadku ? “ potrebovala som sa uistiť.

„ Samozrejme. Len som ťa chcela počuť.“

Vedela som, že nevolá iba kvôli tomu. Tušila som, že je za tým niečo viac. „ Simča, mňa neoklameš.“

„ Zase si ma odhalila,“ vzdychla si nahlas.

V jej hlase som počula obavu, aj preto som ju posmelila. „Tak to vysyp, nech to máš za sebou.“

„Chcela by som ťa pozvať v sobotu na obed.“

„Veď spoločné rodinné obedy mávame predsa každý víkend. Neoznámila si mi nič nové.“ Nerozumela som jej. „ Zavolám otcovi, či príde aj so Zuzanou,“ ponúkla som sa. Zbožňovala som spoločné obedy. Ja, Michal, mama, otec, Zuzana, mamina sviečková, horúca bábovka, kakao a pohoda.

„ Nie, nevolaj otcovi,“ zastavila ma pohotovo.

„ Prečo nie ? Ty ho so Zuzanou nechceš pozvať ? “ Zdalo sa mi to zvláštne, veď s tým nikdy nemala problém. Tak prečo tak zrazu ?

„ Zoznámila som sa s niekým,“ povedala tak potichu, že som jej takmer nerozumela. „ Je to pre mňa niečo nové, a preto by som to chcela udržať v tajnosti. Aspoň nejaký čas.“

„ Mami, veď na tom nie je nič zlé. Je to takmer tri roky, čo ste sa s otcom rozviedli, on si našiel priateľku oveľa skôr. Nemáš si čo vyčítať, ver mi,“ snažila som sa ju upokojiť. Som predsa jej dcéra a zároveň dôverníčka, musím stáť pri nej. To som však ešte netušila, že mi nepovedala celú pravdu.

„ Ďakujem, Nelinka. Teda Nela,“ rýchlo sa opravila.

„ Už sa kvôli tomu nestresuj.“

„Tak prídeš ? “ potrebovala sa uistiť.

„ Samozrejme, že prídem.“

„ Sama ? “

„To ani Michal nemôže prísť ? “

„ Pravdaže môže.“

„ Bude tam aj on ? Tvoj nový priateľ ? “

„Volá sa… veď ti ho predstavím osobne. Musím končiť, o chvíľu príde môj pacient. Vidíme sa v sobotu,“ náhle sa snažila telefonát ukončiť. O svojom priateľovi mi neprezradila nič a ja som to v tej chvíli neriešila, keďže som meškala s odovzdaním podkladov pre učtáreň.

„ Dohodnuté, mami. Ahoj.“

„ Ahoj, moja.“

Zložila.

V sobotu tam pôjdem, možno zoberiem aj Michala a schválim jej nového frajera. Len som stále nerozumela tomu, prečo o ňom nechce hovoriť. Je pravda, že nemala iného muža ako ocina už dlhé roky, ale pri jej mladíckom spôsobe života bolo len otázkou času, kedy si niekoho nájde. Niekoho, s kým sa nebude cítiť osamelo, spolu prežijú chvíle na slnečnej terase, budú popíjať vínko a rozprávať vnúčatám príbehy z mladosti. To bola moja predstava. Netušila som, že tá mamina je úplne iná.

Postavila som sa od stola, podišla som k oknu a otvorila som ho. Zhlboka som sa nadýchla a nasala čerstvý letný vánok. Horúce slnečné lúče razom zaliali kanceláriu a nachvíľu ma oslepili. Pokrčila som úzky nos a rukou som si pretrela oči hnedé ako dva bonbóny z belgickej čokolády.

Túto novinku si nemôžem nechať pre seba, aj keď ma mama výslovne požiadala, aby som mlčala. Musím zavolať Heni.

Heňa je moja najlepšia priateľka, druhá po mojej mame. Poznáme sa snáď sto rokov. Vyrastali sme spolu, chodili sme na rovnakú základnú, obe sme si vybrali rovnakú strednú školu, dokonca sme v detstve bývali na jednej ulici a doteraz to spolu ťaháme ako nerozlučné priateľky.

„ Ahoj, Heňuška,“ zatiahla som cukrovým hlasom.

„Čaves. Nepočula som ťa už dva dni, myslela som, že si sa vyparila z povrchu zemského.“

Heňa je veselá, zábavná osôbka, ktorej nič nerobí problém. Jediné, s čím sa nemieni zmieriť, je jej bucľatá postava, nikdy s ňou nebola spokojná, a preto sa rozhodla diétovať. Niekedy mám pocit, že jej tie diéty už prerastajú cez hlavu. Tvrdí, že vyzerá ako snehová guľa, ktorá keď sa rozkotúľa, nemôže ju nikto zastaviť. Neustále bojuje sama so sebou, vlastne so svojimi kilogramami, skúša nezmyslené diéty, ale ručička na váhe sa nehýbe. Vždy keď si myslím, že už vyskúšala všetky diéty, ktoré na svete existujú, ona ma prekvapí novou a ešte nezmyselnejšou. Síce nemá veľkosť modelky, má trochu väčšie bruško a plnšie boky, ale je tou najlepšou priateľkou na svete.

„ Mala som toho teraz veľa v práci, uzávierka a tak. Ale všetko ti vynahradím. Skočíme dnes na drink ? “ Tešila som sa na zaslúžené voľno.

„ Jasné. Ale ja nemôžem žiaden alkohol,“ upozornila ma. „ Držím novú diétu.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Prológ

Kapitola prvá