Adriana Krištofíková

KED UTIECŤ,

TAK S TEBOU

Keď utiecť,

tak s tebou

NAŠE VOJSKO

PRAHA 2019

ADRIANA KRIŠTOFÍKOVÁ

Copyright © 2019 by Adriana Krištofíková

Cover and layout © 2019 by Michal Dočkal

Slovak edition © 2019 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1808-5

Chat : Čau, si online ?

Fresh : Áno. A ty ?

Chat : To čo je za otázka ?

Fresh : Taká istá ako tá tvoja.

Chat : Bavíš sa ?

Fresh : Nie. Som frustrovaná. Prečo sa voláš Chat ?

Chat : Však úplne bežné meno, nie ? Nič lepšie mi nenapadlo. A ty sa prečo voláš Fresh ?

Fresh : Pretože ty sa voláš Chat…

Chat : ? ? ?

Fresh : Keď som rozmýšľala nad nickom a videla som tvoj Chat, hneď mi napadlo Fresh. Poznáš tú reklamu, nie ?

Chat : Nie.

Fresh : Nepoznáš Nočný chat a ranný fresh ?

Chat : Reklamy už nepozerám, z toho som vyrástol.

Fresh : Koľko máš rokov ?

Chat : Dosť. A ty ?

Fresh : Hádaj.

Chat : Pozeráš reklamy a si frustrovaná. Zdáš sa mi vtipná, ale v pozadí cítim kŕče. Tipujem : plus-mínus… Si už dospelá ?

Fresh : Si dobrý ! Plus-mínus…

Chat : Aj ty. Od včera mám pocit, že ku mne patríš ako ten slogan.

Fresh : Myslíš ako noc a ráno ?

Chat : Áno. Ja som temný a ty si jasná.

Fresh : Jasná ako facka. Vždy som bola čitateľná. A čo myslíš tým temný ? Začala som sa báť…

Chat : Prepáč, ale musím končiť. Budem ťa tu vyčkávať, si zaujímavá a páči sa mi tvoj prízvuk.

Fresh : A to ešte nevieš, ako vyzerám !

Chat : Zatiaľ nie, ale nádej zomiera posledná.

Bežím. Tak zajtra. Nestrať sa mi !

Fresh : Ani ty mne…

1 /

Denisa počúvala, ako sa o poschodie nižšie hádajú jej rodičia. Ani len na návšteve sa nevedia ovládať ! Ako dieťa nenávidela tie nezmyselné slovné vojny, ktoré sa začali nevinnou poznámkou a končili búchaním dvier. História sa opakuje. Nehovorí sa náhodou, že ženy si vyberajú za partnera muža podobného ich otcovi ?

Obliekla si župan a pozrela sa do zrkadla na dverách skrine. Plný dekolt, oblý zadok a dlhé štíhle nohy. Nebolo to najhoršie. Svojimi prednosťami hravo vyvážila nevýhodu mĺkvej ryby. Nikdy nemala podrezaný jazyk, hoci sa jej v hlave preháňali stovky bonmotov. Mužom sa to páčilo – aj tak neboli zvedaví na jej táraniny, zriedkakedy sa jej pozerali do očí. Najskôr ju to rozčuľovalo, potom začala nosiť hlboké výstrihy a zmierila sa s faktom, že je atraktívna, aj keď proti svojej vôli.

Vyšla zo spálne. Vo vedľajšej izbe sedela za počítačom jej sedemročná dcéra. Hoci si vravievala, že jej sa to nikdy nestane, všetko sa dialo presne naopak. Peťka trávila celé dni so všetkými nebezpečenstvami internetu a veselo priberala. Ešte vlani v lete sa chodievali bicyklovať, večer sedávali dlho do noci v besiedke za domom, počúvali rádio a smiali sa zo susedy Molnárovej, ktorá ich rada špehovala z okna svojej kuchyne.

***

Včera, keď ju Igor na večierku predstavil tej novoprijatej krásavici, akoby sa jej v hlave rozsvietila kontrolka. Nikdy nežiarlila, ale keď sa neskôr v aute opýtala, ako sa volá tá nová, čudne zvraštil čelo a povedal neviem, srdce sa jej roztancovalo a pichlo ju v žalúdku.

Domov sa vrátili neskoro, Peťka a rodičia už spali. Naliali si červené víno a ohovárali ľudí z večierka. Ani nevie, ako sa dostali k výčitkám. Slová z nej vypadávali, posmelené alkoholom.

„Igor, prečo sa mi vyhýbaš ? Prečo sa Peťke vôbec nevenuješ ?“

Znechutene na ňu zazrel : „Prosím ťa, ja že sa vám nevenujem ? A kvôli komu trčím celé dni v robote ? Myslíš si, že súkromné hodiny a tvoja manikúra sú zadarmo ?“

„Ja predsa tiež robím…“ ticho zaprotestovala. Zase jej vykrikuje peniaze ! Zdalo sa jej, že čím viac zarába, tým je lakomejší.

„Veď áno, to ti naozaj stačí na tie tvoje pedikúry a sprostosti ! Nič nechápeš…“ mávol rukou.

„Takže sa ti neoplatí so mnou rozprávať ?“ oči sa jej zaliali slzami.

Stisol pery a odpil si z pohára. Fľochol po nej pohľadom plným nenávisti.

„Ja toho už mám dosť ! Tie tvoje signály, ktoré vysielaš všade dookola, aká si ty chudera, ktorá sa musela obetovať kvôli mne ! A kam by si to dotiahla s tou tvojou diaľkovo dorobenou sociálnou prácou ? !“ vstal a zamieril do kuchyne. Vo dverách sa otočil : „Pozri, ak sa ti nepáči, tak choď ! Neboj sa, alimenty dostaneš. A ako si mala dnes možnosť vidieť, o nové ženy nebudem mať núdzu.“

Skočila mu do reči : „Igor, viem, že to už dlho neklape, ale nejde len o nás. Čo Peťka ?“

„Peťka si rýchlo zvykne ! Veď ja som ten najhorší, ktorý jej všetko zakazuje. A keď to chceš počuť – nemáme syna ! Ty máš dcéru a ja nemám nič !“

Vstala a s plačom zamierila do postele, šokovaná jeho poslednou vetou. Znamená to, že Peťku nemá rád ? Alebo len bije hlava-nehlava ?

Ráno sa prebudila na dotyk Igorových rúk, ktoré žiadostivo šmátrali po jej tele. Podarilo sa jej vymaniť sa z jeho objatia, najskôr zmizla v kúpeľni, potom ticho vkĺzla do detskej izby a v Peťkinej teplučkej posteli počkala, kým sa Igor vyparí z domu.

Na stolíku pod zrkadlom zavadila pohľadom o časopis. Bielymi písmenami na čiernom podklade bola spísaná spoveď podvedenej čitateľky Márie. Príbeh o nevernom manželovi, plný sklamania a bolesti. O neverných ženách sa toľko nezvykne písať, preblesklo jej hlavou. Musela si v duchu priznať, že o dobrodružstve za dverami spálne snívala už veľakrát. Po nociach ako táto by sa chcela aspoň na chvíľu zohriať v náručí plnom nehy, vášne a obdivu. Túžila po vyznaniach a lichôtkach, ktoré by jej prinavrátili pošramotené sebavedomie. Znova by sa cítila pekná, múdra, výnimočná. Taká, ako keď sa pred pár rokmi vydávala za Igora.

Peťka jej zdola zakričala, že idú s babkou do záhrady. Denisa rýchlo vbehla do pracovne a zapla počítač. Na Facebooku si otvorila správy a prečítala si zopár posledných medzi ňou a Marekom. Pred mesiacom neverila vlastným očiam, koho jej Andrea, poberajúca sa na materskú dovolenku, predstavila ako nového šéfa ich pobočky. Už sa vedelo, že prijali nového človeka, ale že to bude jej bývalý spolužiak z gymnázia, ju prekvapilo, a zároveň potešilo. Akoby pokračovali tam, kde pred rokmi skončili – v iskrivej konverzácii a dvojzmyselných poznámkach.

Dočítala si svoju poslednú odpoveď : Marek, nechajme to radšej tak, som šťastne vydatá a ty šťastne rozvedený, nezabúdaj, šéfe ! Nasledoval „smjalík“ v slnečných okuliaroch.

Zhlboka sa nadýchla a prsty sa jej rozbehli po klávesnici : Čaws, Marek, ak chceš, môžeme sa dnes večer stretnúť. Peťku postrážia naši, sú u nás na návšteve. Navrhni detaily. Teším sa…

Odoslala správu a obliala ju horúčava. Čo to, preboha, robí ? Ide sa zaradiť do zástupu zúfalých manželiek, ktoré sa celé dni vypytujú sami seba, ako ďalej ? Áno, často si kladie otázku, či toto má byť všetko, čo jej život ponúka. Prázdna náruč, márne vyčkávanie na nežnosti, chrbát muža po svojom boku, ktorý kedysi videla v posteli len zriedka. Ešte pred pár mesiacmi mala hlavu položenú v jeho jamke nad kľúčnou kosťou a stačila im jedna perina…

Napäto sedela a civela na monitor počítača. Nad ikonou bubliny zasvietila červená jednotka. Nedočkavo klikla myšou, zmocnilo sa jej vzrušenie a panika. Cítila sa ako dvojitý agent, akoby robila niečo zakázané a za dverami izby na ňu striehli tajní so zatykačom.

Super, bejby. To je konečne slovo do bitky ! Takúto som ťa kedysi poznal a konečne si späť. Detaily sú jednoduché : som rozvedený, mám byt, skrátka „sám doma“. Zvyčajne nevarím, ale dnes rád urobím výnimku. Nechaj sa prekvapiť. ;-) O siedmej, Staromestská 35, 2. poschodie.

Usmiala sa a vyľakane zažmurkala. Bolo to ľahké, už je neverná na päťdesiat percent. Možno zašla trochu priďaleko, veď odvšadiaľ počúva, akého má fajn chlapa, aká môže byť šťastná, akú má peknú rodinu. Áno, k cudzím je jej muž úžasný, vysmiaty, vtipný, ochotný pomôcť, vcítiť sa do ich kože. Ale len čo zatvorí dvere ich nového domu, kútiky úst mu ovisnú, ráno vstane z postele ako stroj a márne s Peťkou čakajú, že ich pozdraví s úsmevom od ucha k uchu. Keď sa ho niečo opýta, buď čuší, alebo čosi zamrmle popod nos a je na nej, aby sa dovtípila, čo tá holá veta znamená.

Zbehla dolu do záhrady. Starkí sa hrali s Peťkou Somára, červená lopta poletovala vo vzduchu.

„Mami, poď sa s nami hrať,“ zatiahla Peťka prosebným hláskom.

„Deňa, nájdi si pre to dieťa trochu času ! Kde furt trčíš ?“ Mama na ňu prísne pozrela. Ach, mama. Tá vždy rada kritizovala a poúčala. Otec, ako vždy, nepovedal nič.

„Nie, musím dnes večer odísť. Dohodli sme sa s babami z poisťovne, že skočíme na pohárik. Musím predsa využiť, že ste prišli,“ zaimprovizovala a pocítila dvojnásobnú vinu.

Mama vzdychla a pokrútila hlavou. Nechápala, prečo musí počas ich návštevy niekam odbiehať. Veď by mala byť šťastná, že môžu byť pár dní spolu, keď bývajú tak ďaleko od seba. Nikdy sa nezmierila s dcériným odchodom z domu. A hoci v ich dedine zostali bývať Denisine sestry s rodinami, mame sa cnelo najviac za najmladšou dcérou, maznáčikom, ktorý príliš skoro vyletel z hniezda a už nenašiel cestu späť. So svadbou v treťom ročníku na vysokej tiež veľmi nesúhlasila a bola presvedčená, že Igor bol Denisin životný omyl. Jej dcéra bývala veselá a energická, plná nápadov, rada sa zabávala, tancovala, chodila do divadla. Rada si obúvala túlavé topánky. Pred svadbou pochodila celú Európu s tlupou spolužiakov a s ruksakom na chrbte. Potom ju ulovil Igor a zatvoril ju do zlatej klietky. Jediné, čo od nej vyžadoval, bola jej prítomnosť, jej pozícia na pevne stanovenej značke pred kuchynskou linkou, inventárne číslo hneď po skrinke na televízor. Denisa chradla stále viac a viac, už sa nesmiala a nepohadzovala pritom hlavou ako nezbedné žriebä. A on jej po celý čas pomáhal len tým, že domov priniesol peniaze. Nebolo to málo, ale… Bolo to málo ! Väčšinou sa na luxusných dovolenkách pohádali hneď v prvý deň, on sa potom tváril, že ju nepozná, až kým sa mu vynervovaná nevotrela do priazne. Zvrátene sa vyžíval, ako sa mu podlizuje a prosí ho, aby sa už nehnevali. Uspokojovalo ho to, mal nad ňou moc a bol si toho vedomý. A keď hrozilo, že si nadobro jeho žienka zbalí kufre, zatlačil ešte viac, brnkol na jej citlivé struny a vrátil ju na ním určený nemenný bod : „Toto je tvoje miesto a môžeš byť šťastná, že ťa vôbec pri sebe strpím,“ fľochol povýšenecky.

Mama sa divila, ako mohla Denisa zahodiť roky života a zostať s človekom, ktorý si ju neváži a nehodí sa k nej. Možno naozaj nebol zlý, len k sebe nepasovali, boli ako dva pekné tóny, ktoré dokopy zneli ako škrípanie zubov.

„Mami, poď ! Len jednu hru,“ zopakovala Peťka.

„Tak dobre, ale rýchlo,“ Denisa sa zaradila do kruhu a pripravila náruč. Otec jej zamaskovane hodil loptu, vyšmykla sa jej a Peťka radostne zakričala : „Mama má deravé ruky !“ Napadlo jej, že náročky nechytí ani jeden hod a vypadne z hry ako prvá. Bude Somárom veľmi rýchlo. A dnes večer ešte veľakrát…

2 /

Nasadla do červeného golfu pre domom, a kým si upravovala polohu sedadla a spätné zrkadlá, pozrela do okna obývačky. Žalúzie boli vytiahnuté, Peťka stála na stoličke, mama a otec ju pridŕžali z každej strany. Jednou rukou jej mávala, v druhej zvierala veľkú čokoládu, dopoly odbalenú. Denisa jej odkývala, potom pohrozila a prstom ukázala na Milku Triolade XXL. Mama mykla plecami a nahnevane sa vzdialila, otec sa previnilo usmial. Dobre vedia, že Peťka musí obmedzovať sladkosti, je tučná a mohla by mať neskôr zdravotné ťažkosti. No rodičia si Denisine obavy vysvetľovali po svojom – krkavčia mať, ktorá nedopraje decku a najradšej by ho nechala hladovať. V každej nestráženej minúte vnučku napchávali.

Denisa poslala dcére vzdušný bozk a naštartovala. Lodičkou na vysokánskom podpätku stlačila spojku a minisukňa sa jej vyšplhala skoro až po brucho. Obliekla som sa ako štetka, napadlo jej. Čo už, po dnešnej noci to bude pravda. Nikdy Igora nechcela naozaj zradiť, ale teraz je to už jedno. Stisla výrazne namaľované pery a zaradila jednotku. Keď ju Marek uvidí, asi odpadne. Zatiaľ ju pozná v džínsovom prevedení zo strednej alebo v decentných kostýmčekoch poisťovacej spoločnosti : tmavomodré sako, oranžová šatka okolo krku. Uniforma sa jej páčila, ušetrila nielen peniaze, ale najmä rané minúty pred otvorenou skriňou. A tých pár bielych blúzok, kúpených podľa vlastného výberu, hravo vyplatila z drobného príspevku na oblečenie. Mala rada svoju prácu, hoci nikdy nepatrila k ambicióznym zamestnancom, ktorí chceli za každú cenu strieľať v prvej línii. Celkom jej stačilo ticho sedieť za počítačom, spracovávať štatistiku a vyrábať tabuľky. Nuda, ale celkom dobre platená. Aj tak nemala kam postúpiť, vysokú nechala v treťom ročníku, ale matematika a fyzika sa jej predsa na niečo zišli. Sociálnu prácu v Trnave dokončila minulý rok, no z teplého miesta v poisťovni sa jej nechcelo odísť. Chcela len dokázať sebe aj Igorovi, že nepatrí do starého železa a jej mozgové bunky ešte nadobro neodumreli.

Marek, vysedávajúci od minulého mesiaca v presklenej kancelárii, ju hltal očami vždy, keď sa mu podarilo odtrhnúť zrak od počítača a nenápadne kontrolovať svojich podriadených. Keď si pomyslela, že na gympli patril k priemerným študentom, ktorí za ňou ďaleko zaostávali, musela sa smutne zasmiať. Dotiahol to na jej šéfa a ona so samými jednotkami a s geniálnym logickým myslením mu pokorne kreslí harmonogramy.

Pridala plyn a napadlo jej, že ide iba vymeniť kus za kus. V mnohých veciach si boli podobní s Igorom : draví, úspešní, ironickí. Dnes sa dozvie, či majú spoločného ešte viac.

Prišla na križovatku a zastala na červenej. Premávka, typická pre piatkový večer, zhustla.

V kabelky vybrala mobil. Nie, Igor jej nevolal, nikdy nevolá, prečo by sa ozýval práve dnes ? Iste si užíva na služobnej ceste v Ríme – a možno s tou novou mladou nohatou kolegynkou…

Aká obohraná pesnička ! Všetko tu už bolo dvestokrát : on má milenku, ona ide k milencovi, dieťa strážia starí rodičia. Prekľučkovala sa mestom a zaparkovala pod sídliskovým panelákom číslo 35. Pery si ešte raz pretrela rúžom, rozopla si ešte jeden gombík vo výstrihu fialovej blúzky, upravila si jagavú retiazku s príveskom – podkovou z bieleho zlata. Chvíľku ju podržala v prstoch pravej ruky a zatvorila oči. Bol to jej talizman, darovali jej ho rodičia k maturite.

Ako kráčala k vchodu, odrazu sa prudko rozpršalo. No super ! Pomyslela si na svoj účes, s ktorým sa trápila vyše hodiny. Nad hlavu zdvihla kabelku, ale uvedomovala si, že táto ochrana je smiešna a zbytočná. Utekala k pomarančovému sedemposchodovému domu a zrazu pocítila prudký náraz. Kabelka jej vyletela z ruky a pleskla o chodník. Chytila si nos, z ktorého sa jej vyvalila krv a oneskorene si uvedomila, že sa zrazila s akýmsi chodcom, vlastne bežcom. Kto mal zdravý rozum, v tomto počasí zobral nohy na plecia.

„Prepáčte,“ počula povedať zohnutý chrbát v premoknutej rifľovej bunde. Muž sa narovnal a podával jej zablatenú tašku, ktorú pred chvíľou zdvihol zo zeme.

„Nič sa vám nestalo ?“ Vzápätí sa zarazil a zaševelil : „Preboha !“

Denisa si pridŕžala dlaňou nos, krv jej kvapkala pomedzi prsty do výstrihu, na chodník, všade. Muž rýchlo vybral z vrecka riflí balíček papierových vreckoviek a trasúcimi sa prstami roztrhol obal. Podal jej celú hrču zhúžvanej buničiny.

Obloha sa ešte viac zatiahla a v diaľke zaburácal hrom.

„Prosím, poďte ku mne, aspoň do vchodu. Nemusíte sa ničoho báť, takto tu stáť nemôžeme,“ prehovoril muž a chytil Denisu za mokrý lakeť.

Prižmúrila oči, riasy mala zlepené dažďovými kvapkami a pocítila, ako jej teplá krv steká dolu zápästím. Urobila krok vpred a nechala sa odprevadiť k výťahu vo vedľajšom vchode. Kým naň čakali, zakláňajúc hlavu ukázala na kabelku, gestom naznačila, aby ju otvoril. Pochopil a o chvíľu jej podával bielu plátennú vreckovôčku s monogramom.

V hlave mala prázdno a stále prehĺtala hektolitre sladkej krvi a mala pocit, že o chvíľu omdlie. Vošli do bytu. Nemala ani čas premýšľať, či jej záchranca nie je náhodou úchylný vrah.

Koniec ukážky

Table of Contents

1 /

2 /