Eva Hrašková

MRAZIVÁ ODPLATA

Copyright © 2019 by Eva Hrašková

Cover © 2019 by Michal Dočkal

Slovak edition © 2019 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1825-2

Sériový vrah je dávno mŕtvy…

Prečo v mrazivom ráne mizne ďalšia žena ?

Dom smrti odkryl ďalšie hrozivé tajomstvo

Dom smrti, v malebnej dedine pod Tatrami, v ktorom polícia objavila mŕtvoly štyroch žien vo veku od 18 do 37 rokov, odkryl ďalšie hrozivé tajomstvo.

Muža, obvineného z obzvlášť závažného zločinu sériovej vraždy, našli v utorok večer, 29. septembra, mŕtveho. Polícia cudzie zavinenie vylúčila. Miestom nálezu tela, v značnom štádiu rozkladu, bola povala jeho vlastného domu, v ktorom popravil doposiaľ objavené štyri obete. Podnet na zopakovanie domovej prehliadky podľa dôverných informácií dala polícii osoba blízka vrahovi. Jej meno však nie je zverejnené ani v policajných spisoch, nakoľko ide o chúlostivú záležitosť.

Napriek tomu, že polícia miesto zločinu zaistila ešte koncom augusta 1995 a po Vendelínovi M. ( 42 rokov ) bolo vyhlásené celoštátne pátranie, vrah sa rozhodol ukončiť svoj život a ujsť tak hrozbe doživotného trestu práve tam, kde zavraždil a ukrýval svoje obete. Len pripomíname, že sériový vrah Vendelín Mistrík všetky svoje obete uškrtil a znásilnil. Pre značné štádium rozkladu nebolo možné u obetí dokázať, či k sexuálnemu styku prišlo pred smrťou alebo bezprostredne po zavraždení.

Podstatné je, že si obyvatelia obce aj širokého okolia môžu konečne vydýchnuť.

30. september 1995

{ 1 }

Všetko najlepšie. Nič viac, len dve strohé slová sa Simone vysmievali z mobilu, len čo otvorila obálku v pravom hornom rohu. Túžila odpísať, poznala však pravidlá. Ak by ich porušila, hranica ich priateľstva by sa opäť posunula tým nesprávnym smerom.

Ďalší rok… Pripomenula si v duchu odkladajúc mobil z dohľadu. Ďalší, v poradí už tretí, odkedy sa zatvorila za múrmi trojizbového bytu a umárala sa spomienkami, ktoré striedali občasné svetlejšie okamihy. Možno by sa už dávno pohla z miesta, keby neboli zakázané.

Nekonečne dlhý čas bez možnosti úniku. Tak jej posledné roky pripadali. Bankový účet so smiešnym trojmiestnym zostatkom jej ešte stále ťažila hypotéka. Ako si to len vtedy nahovárali ? Z platu zdravotnej sestry a Marcelovho o smiešne drobné vyššieho zárobku lekára bez atestácie si robili plány na najbližších tridsať rokov. Pred nimi sa črtala skvelá vidina dôchodku bez úveru. Na slovenské pomery skvelé. Marcel však jedného dňa odišiel z domu. A viac sa nevrátil.

Asi by sa mala zbaviť fotiek, ktoré zdobia steny bytu, aj tej, ktorú má ešte stále na pozadí displeja. Napriek toľkým rokom si ešte stále nevymazala jeho číslo. Neviditeľné putá, ktoré ju stále zväzovali, dusili.

So šálkou medovkového čaju si sadla na obľúbené miesto, na parapet veľkého francúzskeho okna. Za oknom zúrila zimná búrka. Celým telom jej prebehli zimomriavky. Nikdy búrku v zime nevidela, neverila, že také niečo je naozaj možné. Mama jej v detstve často vravievala, že v deň, keď sa narodila, krajinu zasiahlo aprílové počasie. Búrku s bleskami vystriedalo sneženie a do rána príšerne mrzlo. Ak by sa dalo cestovať v čase, predstavovala si, že sa vrátila o niekoľko desiatok rokov dozadu. Len za iných podmienok. Mama tu už nebola, nemal jej kto roztvoriť náruč a utíšiť bolesť, ktorá sa jej rozhostila v srdci. S mnohým v jej živote by isto nesúhlasila, podvedome s veľa vecami nesúhlasila ani Simona. Ospravedlňovala ich okolnosťami, ktoré ju v živote dobehli.

Pri blikajúcom svetle záchranky na hlavnej ulici ju opäť prudko pichlo pri srdci. Zabudla na búrku, aj na mamu. Opäť sa jej vkrádala do myšlienok jeho tvár. Chýbal jej jeho hrejivý smiech, aj nežnosti… A rituál, ktorým si vzájomne spríjemňovali narodeninový deň.

Marcelov obraz sa zrazu kdesi vytratil, nahradil ho niekto iný. Z kaluže do blata, či rovno do močiara ? Príjemná chuť čaju Simone zhorkla na jazyku. Za niektoré boliestky si v živote môžeme sami. Iné sú výsledkom akejsi neľahkej hry osudu.

Zvuk dverového vrátnika ju vytrhol z bludného kruhu myšlienok. A zaskočil. Sem-tam v piatok večer zazvonil mladík, ktorý zásoboval vchod akciovými letákmi. Inak bol zvyčajne zvonček mĺkvy. Podujala sa opäť urobiť dobrý skutok a chlapca vpustila dnu.

Keď o niekoľko sekúnd ktosi zabúchal na vchodové dvere, zostala zaskočená. Ako každý večer, ani dnes nikoho nečakala. Ibaže by… Automaticky nazrela cez priezor na dverách. Adrianina ryšavá hriva sa nedala pomýliť. Túžila ju poslať preč, chcela sa prespať do ďalšieho dňa, zabudnúť na to, že jej dátum v kalendári pripísal ďalší rok. Zabudnúť na ťažký deň v práci a v neposlednom rade vyspať sa na ten ďalší, ktorý nebude o nič jednoduchší. Chvíľkové zaváhanie nakoniec spôsobilo, že dvere predsa len otvorila.

{ 2 }

Snehové vločky sťažka dopadali na zem a všetko zahaľovali do biela. Vendelín neprítomne hľadel z okna, zatínal päste. Nenávidel zimu. Tak ako v poslednej dobe nenávidel všetko. Odkedy odišla, zostal v dome sám, odkázaný len na seba.

S čertom zle, bez neho horšie, hromžil v duchu. Ako veľmi ju nemohol vystáť. Brala mu fľašky, skrývala ich na miestach, ktoré mal dávno prekuknuté. Hlupaňa. Ako mu vadil ten malý fagan, ktorý neustále vrieskal. Zatváral sa pred jeho plačom do kôlničky. Čo na tom, že bol jeho. Čo na tom, že mu v žilách prúdila jeho krv ? Nechcel ho. Keby pred rokmi pochopila, že ich život mohol byť oveľa lepší, všetko by bolo inak.

Na krku mu navrela tepna. Povolil zovretie ľavej ruky. Hnevom čas nevráti. Nerozumela mu. Mohli si užívať. Ľavý kútik zdvihol do nepríjemného úškľabku. Prudko zvesil hlavu a pozrel sa na vyduté nohavice.

„Nestačilo ti včera ?“ zachechtal sa. Vedľa rázporku sa mu vynímal drobný mastný fľak. Nepamätal si, kedy naposledy mal oblečené niečo iné. Možno keď odišla. Problém však bol, že si nepamätal, kedy sa to stalo.

Štyri krížiky na krku sa podpísali pod striebristé vlasy, ktoré ho robili oveľa starším, ako v skutočnosti bol. Kedysi sa za ním ženy obzerali. Mohol si vyberať. A on vyberal toľko, až prebral.

„Nechaj si zájsť chuť,“ poškriabal sa v rozkroku. Opäť ho upútal pohľad z okna. Niečo za ním sa zmenilo. Smerom k domu sa v snehu vynímali stopy.

Zotmenie ho desilo.

{ 3 }

Keby tušila, že Adriana neprišla sama, nechala by ju ešte zopár ráz klopať a v tichosti by počkala, kým odíde. Simonin byt zrazu zaplnili Ivan, Andrej, Samo, Zolo aj Michal. Svojou prítomnosťou jej pripomenuli život, akým žila pred Marcelovou nehodou.

Neohlásená návšteva priniesla so sebou víno, inak by im pravdepodobne naliala len vodu z vodovodu.

Nakoniec z kabelky vydolovala bonboniéru. Dala jej ju kolegyňa, tesne pred odchodom z práce. Sladkému sa odjakživa vyhýbala iba Dana, takže sa nikto nezdráhal. Jej spoločnosť, popravde, všetci oželeli. Nikomu, tobôž nie oslávenkyni, neprekážalo, že s Michalom neprišla.

„Nemladneš dievča,“ týmito slovami nahradila Adriana otrepané gratulačné frázy a podávala Simone akúsi obálku. Raz to už skúšala s predplatným na novom portáli pre nezadaných, preto ju prijímala pomerne nedôverčivo.

„Tomu sa hovorí dobrodružstvo, ale hlavne oddych, Simča,“ jej najlepšia kamarátka hovorila jazykom, ktorý už dávno zabudla. Placho vyhľadala Michalov pohľad, kývnutím hlavy ju posmelil. Obálku chvíľu prevracala v rukách, nakoniec ju váhavo otvorila.

„Dom ?“ nechápavo hľadela na fotografiu starej budovy, ktorá zo snehobielej obálky vypadla.

„Toľko sme do teba zasa neinvestovali, nefandi si,“ Michal si k nej prisadol na operadlo sedačky, objal ju okolo pliec, až ju striaslo. Zľakla sa, či si to všimol aj niekto iný okrem ich dvoch. V snahe zakryť rozpaky jej vzal obrázok z ruky a otočil ho na opačnú stranu. 27. december – 3. január.

„Tento rok silvestruješ s nami, tak žiadne výhovorky !“ vtesnal jej jemný, akože gratulačný, bozk na líce. Vnímala v ňom viac, ako doň vložil. Potlačila nutkanie pritúliť sa k nemu, všetku pozornosť radšej venovala fixkou napísanému dátumu. Šteklivý pocit v bruchu, na ktorý už takmer zabudla, nahradil pocit zodpovednosti : „Kolegyni som sľúbila, že za ňu vezmem službu na Silvestra, má malé deti, plánovali lyžovačku, no vrchná sestra jej robí napriek…“ Nestihla dopovedať, šesť párov očí ju prebodlo pohľadom. Dnes vie, že ak by vtedy pevne trvala na svojom, nič z toho, čo spustila povianočná lavína, by sa nikdy nestalo.

{ 4 }

„Dobrý deň, pán Mistrík,“ starší muž v uniforme slušne pozdravil.

„Hmmm !“ Vendelín nechápavo vystrúhal grimasu, len čo otvoril dvere. „Komu dobrý…“

„Ste pán Mistrík, však ?“

„Došli ste na môj pozemok, víte, jak sa volám, tak čo ste tu čakali ? Prezidenta ?“

„Potrebujem vám položiť zopár otázok,“ nenechal sa policajt vyviesť z miery. „Ide o vašu matku.“

Pri spomienke na ženu, ktorá ho porodila, mu vošla červeň do tváre.

„Nemám čas.“

Už-už sa chystal zabuchnúť dvere, keď sa medzi krídlom a zárubňou objavila topánka. „Nie tak rýchlo. Ja sa nepýtam, či máte čas. Musíte mi ich zodpovedať.“

„Víte, čo musím ? Umreť ! Aj to sa nechystám. Kto ste, aby ste mi rozkazoval, čo musím a čo nie ? Mater som nevidel dobrých pár mesiacov. A tak to aj ostane !“

„Ak nebudete spolupracovať, predvolám vás na policajnú stanicu a…“

„Tú starú strigu som nevidel aspoň pol roka, nezaujíma ma. Tak ma láskavo neotravujte.“

„Vaša matka si už dva mesiace neprebrala dôchodok. Poštárka nahlásila jej neprítomnosť na adrese trvalého pobytu. Prišiel som preveriť, či sa nezdržuje u vás.“

„Nezdržuje,“ nezakryl si ústa, aby zabránil hlasnému zívnutiu. Policajtovi tak odhalil dva rady pokazených zubov. Všimol si, že mu chýba pravá horná dvojka. Muž v uniforme cúvol, aby sa vyhol alkoholovému pachu, ktorý bol zívaním oveľa intenzívnejší ako pri rozhovore. Okrem chrupu pre odborníka ho zaujal aj celkový vzhľad muža. Tmavé nohavice boli na viacerých miestach zamastené, na košeli mal po lakte vyhrnuté rukávy. Minimálne dva gombíky mu chýbali, a tak videl viac, ako vôbec chcel. Z hrude mu trčali husté tmavé chlpy, oveľa tmavšie ako na rukách. Niekoľkodňové strnisko a mastné vlasy z tohto muža robili skôr rovesníka ako potomka sedemdesiatročnej nezvestnej ženy.

„Čo si mám ísť pre jej prachy ? Nech si ich zežere !“ Vendelín využil uvoľnenie dverí a zaplesol ich tak silno, až sa otriasla stena, ktorá ho delila od muža zákona.

„Suka stará, budeš ma mátať aj po smrti ? Načo si sa medzi nás pchala ? Nemala si Mariši dať peňáze na autobus. Nebola by ušla,“ usrkol si z fľaše, ktorá stála v kuchyni na stole. Sledoval, ako policajtove stopy, ktoré zanechával v snehu, pomaly mizli. Bolo mu akosi čudne, na zvracanie.

{ 5 }

Kľukatá cesta skončila, na pravej strane sa objavila tabuľa s názvom obce.

„Konečne v cieli,“ Ivan sa nahol k Adriane a pravú ruku si z volantu presunul na jej koleno. Za oknami sa v tme ešte jasnejšie črtali biele vrcholce tatranských štítov.

„Keby ste so Samom nefajčili na každej druhej benzínke, boli by sme tu už dávno,“ ohradila sa urazene.

Keď pred piatimi hodinami nasadali do auta, Simona dúfala, že cesta na chatu nebude nekonečná. Po Ružomberok sedela vzadu s Adrianou. Chcela kamošku uistiť, že to, že sa dala nahovoriť na niekoľko dní mimo všednosti, bol naozaj super nápad.

Potom ju nechala napospas Samovi. Cez hlasnú hudbu bolo z času na čas počuť ich tlmený smiech, Adriana správne odhadovala, že jej do hlavy tlačil kaleráby. A vôbec nebola ďaleko od pravdy. To bol celý on ! Nešetril vtipmi a z jeho príhod by niekto mohol napísať slušnú komédiu. Simona ho sledovala z profilu a odhadovala, či niekedy z toho pochabého životného štýlu vyrastie. Už v čase, keď všetci spolu chodili von, prekypoval humorom, všade, kde sa ocitol, bol okamžite stredobodom pozornosti. Na každý problém hľadel odľahčene, čo neraz pomohlo prekonávať prekážky aj ľuďom, s ktorými sa stretával. Zvláštne však bolo, že nikdy priateľom nepredstavil žiadne dievča. Hoci sa smial, že si jednou ženskou nepokazí charakter, Simona si myslela, že za pózou mača sa skrýva oveľa viac.

„Ale no tak,“ Ivan posmešne našpúlil pery, aby napodobnil Adrianin nahnevaný výraz. „Sme na dovolenke, nie v base, aby si nám stopovala čas. Veď sa predsa nikam neponáhľame !“ ruku pre istotu, aby po nej nedostal, presunul naspäť na volant.

„Ale Dana mi už sedemkrát volala, kde trčíme a čo za riť sveta sme to našli !“

„To máš tak, moja milá. Dana nemala rušiť pobyt v tom jej obľúbenom štvorhviezdičkovom hoteli. Vedel som, že ak sa podvolí Mišovi, budú len problémy. Pre jej nóbl riťku bude táto podhorská osada príliš obyčajná.“

„Ona nenarážala na dedinu, ona hovorila o tej otrasnej chalupe !“ hlas jej preskočil. Sama vedela, že pre silvestrovskú oslavu nezvolili práve lukratívne miesto. Odhliadnuc od toho, že to bolo asi jediné voľné miesto pod slnkom, čosi ju na tom starom dome fascinovalo.

„Videla ju predsa na fotkách, čo čakala červený koberec ? Či dúfala, že sa starý domček v okamihu, ako vystúpi z auta, zmení na perníkovú chalúpku ?!“

„Aj ja som Michala varovala, že…“ nervózne si zahryzla do pery. Dana všetkým občas poriadne dvíhala žlč. Tolerovali ju iba kvôli Mišovi. Jej afekty dokázali zaliezť pod nechty každému z partie. Nebola na ňu vysadená len Simona. Kedysi ju chlapci žrali. Jej blonďavá hriva, výrazné poprsie a výraz anjela im poriadne poplietol hlavu. Keď však otvorila ústa, bolo po sexepíle.

Sima bola presvedčená, že ak by svoju účasť na chate zrušila, s najväčšou pravdepodobnosťou by aj Adrianu chytila nejaká viróza. Keby to bolo nevyhnutné, dala by si vyoperovať aj slepák, len aby na niekoľko dní s tou vymaľovanou fuchtľou nezostala sama.

„Aha, tam je jeho auto !“ ozvala sa zozadu, nechcela, aby sa napätie vpredu ešte viac stupňovalo. V medzere medzi prednými sedačkami namierila ukazovákom vľavo od vodiča. Na chalúpku z fotky mala tiež vlastný názor, no určite pre ňu znamenala lepší program, ako vysedávanie v nemocnici a sledovanie nočného silvestrovského ohňostroja popri odbiehaní od pacientov.

„Tak predsa ste si to nerozmysleli !“ vítal ich Michal srdečne pri starej ošúchanej bráne. „Už som sa zľakol, že tu skysnem len s Danuškou, Andrejom a Zolim. Niežeby sme si nevystačili, ale musíte uznať, jedna je pre troch borcov málo.“

„V tomto prípade…“ začal Ivan, Adriana ho okamžite štuchla do ramena. Viac Michalov pokus o vtip nik nekomentoval. Ak sa už raz rozhodli stráviť spolu niekoľko dní na chate, museli prehliadať Danine maniere, hoci ich aj po toľkých rokoch stále dokázala prekvapiť. Michal Samovi potriasol pravicou, Simču podržal v objatí trochu dlhšie ako Adrianu.

„Ja žiarliť nebudem, ale tvojej starej, by sa to iste nepáčilo,“ neodpustil si Ivan.

„No, tej sa nepáči viac vecí, na to som vás chcel už pred vstupom dnu upozorniť.“ Previnilý výraz prezradili kŕčovito zovreté pery. „Tí dvaja chudáci vnútri už pravdepodobne skáču podľa jej povelov. Ja som šiel radšej hľadať drevo.“

„Nebodaj je vnútri kozub !“ nadchla sa Simona, keď z kufra vyberala svoju cestovnú tašku. Michal jej ju automaticky vzal z rúk. Na chvíľu sa jej dotkol, opäť medzi nimi prebehol akýsi zvláštny elektrický výboj. Že som si ja hlupaňa nenašla lepšiu výhovorku, vyľakane odtiahla ruku. Ak takto bude reagovať na jeho prítomnosť po celý čas, niekto si to určite všimne.

Koniec ukážky

Table of Contents

{ 1 }

{ 2 }

{ 3 }

{ 4 }

{ 5 }