Mária Blšáková

PEDOFIL

PEDOFIL

MÁRIA BLŠÁKOVÁ

NAŠE VOJSKO

PRAHA 2019

S úctou a vďakou venujem všetkým učiteľom.

Na to, aby zlo zvíťazilo, stačí málo :

aby dobrí ľudia neurobili nič.

— EDMUND BURKE

Prológ

Z nepokojného spánku ho prebudil zvuk rinčiaceho skla. Telo sa mu vymrštilo do sedu a roztriaslo sa. Chvíľu sedel a načúval. Spotené pyžamo sa mu lepilo na studenú pokožku a v ušiach mu začalo pískať. Kedysi noci miloval. Bol to čas na načerpanie síl do ďalšieho dňa. Čas na pritúlenie sa k hebkému Eliškinmu telu. Čas, kedy už nič nemusel, len to, čo chcel. Dlaňou zľahka prešiel po vankúši vedľa seba.

„Veľmi mi chýbaš,“ zašepkal do noci tak ako veľa ráz predtým. Pomaly vstal. Obliekol si župan, ležiaci konča nôh, a pristúpil k oknu. Vonkajšia tabuľa bola rozbitá. Na ulici, v slabom svetle pouličnej lampy, sa mihol tieň. Obul sa a vyšiel z domu. Na ceste zbadal akýsi lesklý predmet. Asi pozostatok po nočnom návštevníkovi. Kráčal chodníkom až k bráne a otvoril ju. Zohol sa pre sprej s farbou. Nuž čo, chuligáni vždy boli aj budú. Tiež v detstve nebol anjelik. Vráti sa do postele a zajtra ráno okno odvezie k sklenárovi. Zvrtol sa k domu a vtom to zbadal. Cez celú ľavú stranu plechovej brány do tmy svietil nápis : „Pedofil.“

„Dobré ránko, kolega. Tak sa nám konečne zvíkendieva.“

Filip stál pri okne zborovne, pozoroval neďaleký les a dlane si zohrieval o hrnček s čajom. O tom, že sa priblížila Hedviga, vedel skôr, ako sa ozvala. Jej agresívny parfum ho pred časom vždy rozkýchal, no už si naň zvykol. Pristal k nej. K jej povahe, štýlu obliekania i k vyjadrovaniu. Keď pred dvoma rokmi nastúpila na post chemikárky a fyzikárky, mužské osadenstvo z nej bolo paf. Dokonca i školník Kováč, ktorý niekoľko rokov prosil Boha, aby už prišiel čas penzie, sa odrazu zdráhal odísť. Mala okolo štyridsiatky, ale pokojne by mohla desať odtajiť.

„Ruky bozkávam. Pozerám, ako les ozelenel a teším sa, ako sa so Šarikom poobede prejdeme.“

Sklonila hlavu, koketne sa usmiala a ponad rám okuliarov mu skontrolovala hádam i očné pozadie.

„Nemôžete sa večne túlať len so psom, pán Jaško. Život je taký krátky. Jeden deň tu sme a druhý…“ zarazila sa. „Samozrejme, je to vaša vec, ale ak by ste ma na tú prechádzku chceli pozvať, prezradím vám, akú odpoveď by ste dostali.“

Flirtovala s ním napriek tomu, že by jej pokojne mohol byť otcom.

„Ste milá, Hedviga. Túto pozornosť vám ten hore istotne priráta k dobru.“

Pozrel na hodinky, podišiel k drezu a umyl šálku. O päť minút bude zvoniť. Zobral si plášť, ktorý nosil, keď mal so žiakmi v dielni pracovné vyučovanie a odobral sa k triede.

***

Telefón niekoľkokrát zazvonil, no bez odozvy. Dominik takéto chvíle neznášal. Podnecovali jeho mozog ku katastrofickým scenárom. Najčastejšie sa mu vybavila postava ležiaca niekde v kôlni, či v pivnici s infarktom myokardu.

„Už to nechaj,“ pošepla mu do ucha Alica, „veď vieš, že sa rád túla a poznáš i jeho teóriu, že mobily do lesa nepatria. Zavoláme neskôr. Poď sa najesť.“

Vstal z kresla. Cestou k stolu mu ruka bleskovo vyletela k Eliške, no lyžičku, ktorá pristála na čele jej brata, už zastaviť nestihol.

„Au ! Sprostá !“ Kamil si na boľavé miesto pritlačil dlaň a ukrivdene na sestru zazrel.

„Iba som chcela vedieť, či ti vyrastie taká veľká hrča ako Tomovi, keď ho buchne Jerry.“

Alica sa s rukou na ústach odvrátila k linke. Dominik sa už chystal päťročnej recidivistke, ktorá na o dva roky staršom bratovi spáchala násilie, prehovoriť do duše, no zachránilo ju zvonenie telefónu.

„Ahoj, synak. Kde horí ?“

Dominik sa s úľavou zvalil späť do kresla. Po smrti mamy akoby si s otcom vymenili úlohy. Zrazu bol on ten, kto sa strachuje a otravuje telefonátmi. Toľkokrát mu už navrhol, aby sa k nim presťahoval. Všetkým by bolo veselšie, i robota by sa preňho našla, no zakaždým to skončilo rovnako. Verzia, že možno na dôchodku, bola najzhovievavejšia, no Dominik vedel svoje. Videl, s akou láskou sa dotýka vecí, ktoré patrili mame. V dome, v ktorom prežil krásne detstvo, má otec korene také dlhé ako storočný dub.

„Len som chcel… chcel som sa spýtať, čo máš v pláne na budúci víkend.“

„Potrebuješ s niečím pomôcť ?“

„Nie, len mi napadlo, že by nebolo od veci trochu sa po zime zregenerovať niekde v Trenčianskych Tepliciach.“

„Výborný nápad. Určite choďte. V obchode si od rána do večera a Alicke tiež dobre padne.“

„Nie, oci, nepochopil si. Myslel som, že pôjdeme my traja. Ty, ja a Alica. Sauna, masáž, či vírivka by tvojim boľavým kĺbom určite padli dobre.“

Telefón na chvíľku onemel. Dominik si vedel živo predstaviť, ako si otec prstami začrel do strieborných vlasov, ktorých hustotu po ňom, žiaľbohu, nepodedil.

„A čo detváky ?“

„Dali by sme ich k Aliciným rodičom. Už sú veľké, tak sa nebojím, že starkí s nimi dva-tri dni nevydržia.“

„Mám lepší nápad. Deti privezte sem a choďte s Alickou sami. V rodinnom dome si užijú viac zábavy ako v paneláku u svatovcov. Na smreky v záhrade chodia veveričky. Eliška sa zjančí, keď ich uvidí a Kamil dá do laty Šarika. V zime sme obaja akosi zleniveli. Večer si niečo prečítame, s Kamilom napíšeme úlohy.“

Syn stíchol. Nebol to zlý nápad, no rád by otcovi doprial trochu oddychu. V poslednom čase sa mu zdal akýsi iný. Pozrel na ženu a pokrútil hlavou. Rozpriahla ruky v rezignovanom geste.

„Mám šancu, že si to rozmyslíš ?“

„Ale no, Niny. Vieš, že na takéto veci ja nie som. Naviac, cítil by som sa medzi vami ako slon. Ste mladí. Potrebujete byť i sami. S krpcami sa vyšantíme na čerstvom vzduchu a vy sa zrelaxujete.“

Dominik sa napriek sklamaniu pousmial nad oslovením, ktoré otec použil. Niny ho volali v detstve. Táto prezývka vznikla v časoch, keď nevedel vysloviť svoje meno.

„Dobre, oci. Nejdem ťa lámať. Ale aj tak si myslím, že by si mal trochu vypnúť a myslieť viac na seba. Preberiem to so ženou a dám ti vedieť. Pekný večer.“

***

„Vitaj, pán učiteľ. Posaď sa !“ Riaditeľka školy ukázala na stoličku a sama sa s hrmotom zviezla na svoju. „Potrebujem s tebou niečo prebrať.“

„Som samé ucho. S čím ti pomôžem ?“

Direktorský výraz jej okamžite zmäkol. Alena a jeho žena Eliška boli roky najlepšie priateľky. Delili sa o priesady, recepty i o vzorky na štrikovanie. Keď nastúpila na post riaditeľky, občas medzi rečou utrúsila, že by sa na toto miesto hodil viac. Keď Eliška ochorela, uvedomil si, ako dobre urobil, že sa o toto miesto napriek tlaku od kolegov neuchádzal. Na riaditeľských pleciach je veľa povinností a on potreboval byť čo najviac s manželkou. Čelo sa mu pri spomienke na ťažké časy poskladalo do harmoniky. Nahla sa a dlaňou mu prešla po ramene.

„Aj mne chýba. Neprejde deň, aby som na ňu nemyslela.“ Pomasírovala si artritídou pokrútené prsty a prešla k veci.

„Šimon odchádza. Zlé jazyky tvrdia, že ho tým večným nadbiehaním vyhnala Hedviga, ale pravdou je…“ nahla sa k nemu bližšie, „že sa bude ženiť. Hudobku v meste povedie naďalej a bude dávať i súkromné hodiny, no chce tráviť viac času s nastávajúcou. Potrebujem ho zastúpiť.“

Filip vytreštil oči. „Hudobnú ? Nikdy som ju neučil. Neviem, či…“

„Ale zvládneš. Vieš hrať na husliach i fujare a spievaš tiež… povedzme, že obstojne.“

Jej hlasný smiech predčasne ukončil záchvat kašľa. Tvár sa jej okamžite rozblčala. Prameň riedkych mahagónových vlasov si zasunula za ucho. Filip si uvedomil, že v poslednom čase vyzerá ustato a jej chôdza je ťarbavejšia ako zvyčajne. Záskok by potrebovala skôr ona.

„Neboj, len kým niekoho nenájdem. Deti na prvom stupni sú zlatíčka a ty to s krpcami vieš. Dôkazom toho je, že ako jediný učiteľ na škole nemáš prezývku. Ide len o pár hodín týždenne.“ Ťažkopádne sa postavila a podala mu ruku. Vždy bola zvláštnou zmesou oficiality a ľudskosti. Aj keď boli roky priateľmi a tykali si, na pôde školy ho vždy oslovovala pán učiteľ, alebo pán Jaško.

„Dobre, zoberiem to,“ stisol jej podávanú ruku, „a ty sa šetri. Svet nestojí a nepadá na jednom človeku.“

Nadvihla dievčensky plecia a súhlasne prikývla.

***

„No sláva. Už som si myslela, že nie si doma,“ radostne zatiahla Hedviga a vrútila sa Jane do bytu. Domáca pani len ťažko zakryla nevôľu.

„Prečo občas i nezavoláš ? Čo ak mám náhodou iný program ?“ odvážila sa na protest.

„Tvoj program som práve stretla na ulici. Stav sa, že uhádnem jeho momentálne súradnice !“ Hedviga prešla do kuchyne a vyšla na balkón.

„Poprosím jednu nesku bez cukru a bez mlie-

ka,“ zadala objednávku a chvíľu na to sa jej od úst valil dym.

„Prečo nesladíš ?“ spýtala sa Jana od linky. „Ja by som horkú nevypila.“

„Ja zasa sladkú. Vieš, čo cukor robí s pleťou ?“

„A vieš, čo s ňou robí fajčenie ?“

„Jáj, moja, nejaké radosti si ponechať treba. Nemám deti, ani chlapa. Sex som nemala ukrutne dlhé dva týždne.“

Jana vytreštila oči a Hedviga sa rozosmiala.

„Myslím, že v tomto si na tom horšie ako ja, hoc chlapa máš.“ Rukou jej odhrnula vlasy z čela. „A zdá sa, že tvojej pleti škodí viac ako cukor či cigareta.“

Jana sa odvrátila, no nesnažila sa to zahovoriť. Bála sa Vila, keď bol v ráži, ale ešte viac sa bála samoty. Keď sa pred šiestimi rokmi, hneď po maturite, vybral syn s kamarátom na pol roka za prácou do Austrálie a už sa nevrátil, myslela si, že sa zblázni. Denno-denné emaily redli a skracovali sa, až pokým sa nezminimalizovali na niekoľko riadkov mesačne. Na lepšie sa ľahko privyká a o to rýchlejšie sa z mysle vytesní to zlé. Vila jej pred tromi rokmi poslali z vodoinštalatérskej firmy na opravu bojlera. Bol šarmantný a ponúkol jej, že sa po šichte pozrie i na tesnenia v kohútikoch a prečistí odpady. O dva týždne „prečistil“ i slovenčinárku, ktorá sa mu odmenila teplou večerou a vľúdnym slovom. Vilo bol večne nespokojný starý mládenec. Hnevala ho vláda, rastúce ceny, stagnujúce platy, susedia a tisíc ďalších vecí. Trpezlivo ho počúvala a občas niečo i pridala, aby mal pocit, že ho chápe, že je na jeho strane. V podstate len pretransformovala tok svojich opatrovateľských schopností niekam inam.

Laco ju už nepotreboval. V Austrálii si s priateľom otvorili školu surfingu a darilo sa im. Ani mu nemala za zlé, že vypustil z hlavy domovinu, matku, ktorá vždy myslela len na jeho dobro i astronomickú hypotéku, ktorú si vzala na kúpu dvojizbového bytu a ktorú platila s čoraz väčšími ťažkosťami. Márne čakala, že jej Vilo pomôže. Žil pohodlným životom u svojich rodičov a často vyhlasoval, že by si ženskú na krk neuviazal za nič na svete. Napriek tomu sa po jej byte povaľovalo čoraz viac jeho vecí. Vzťah bez záväzkov mu maximálne vyhovoval, no Jane ešte viac stenčoval peňaženku.

Keď prišla prvá facka, prvé odprosovanie a kytica ruží, s dojatím sklonila hlavu a odpustila. Veď frustrácia často vyústi do násilia a on ju miluje. Má o sedem rokov menej a napriek tomu, že by mohol mať takmer každú, je s ňou. Vybral si ju.

„Mala by si ho poslať do čerta. Prisal sa na teba ako kliešť a ešte ťa i otĺka. Je to obyčajné grobianske hovädo,“ povedala Hedviga a objala ju okolo ramien.

„Si ten najobetavejší človek, akého poznám. Rozhodne si zaslúžiš viac. Nájdi si niekoho, kto si ťa bude vážiť a kto bude vedieť i dávať, nie len čerpať benefity pre seba.“

„Sa ti to vraví. Si mladá, krásna a…“

„Bla, bla, bla… Mám o päť rokov menej. To je nič. Mladá som, lebo sa o seba starám. Tiež by si so sebou mala niečo urobiť.“ Ohorkom zakrútila v popolníku a prešla do kuchyne. Zodvihla šálku, privoňala k nej, ale neodpila si. „Hm… Káva je po sexe druhá najlepšia vec. Pozri, niečo som priniesla.“

Z tašky vyložila dva katalógy s kozmetikou a spustila.

„Toto dokonalo vyčistí pleť, toto zrevitalizuje a nakopne obnovovací proces. Toto dodá ochabnutej pokožke kolagén, a keď budeš užívať i výživový doplnok, omladíš sa z vonku i vnútra. Toto neforemné čudo,“ vstala a zhrnula Janine prešedivené páperie, „potrebuje tiež zreinkarnovať. Zastrihnúť, prefarbiť, dať masku, kondicionér a niečo, čo vzbudí dojem objemu. Ak k tomu pridáš iskru v oku, ktorú v tomto katalógu žiaľ nenájdeš, budeš neodolateľná.“

„Hedvi, tebe sa to vraví. Šarm a iskričky ti sudičky nadelili, už keď si bola v maminom bruchu. My, sivé myšky…“

„Prestaň trepať, Jani. Každý je strojcom svojho šťastia. Daj sa do poriadku, a potom sa poobzeraj po niekom lepšom, ako je tá tvoja hnida.“

„A vieš mi poradiť, kedy a kde ? Doobeda učím a v poobedných hodinách upratujem školu. Večer som rada, že…“

„…že sa môžeš krútiť okolo toho cudzopasníka. Vravím ti, stenanie a alibizmus ti nepomôžu. Pre začiatok musíš zodvihnúť hlavu. A… kúpiť si tieto vyživujúce pleťové kapsule.“

Jana sa v rozpore so svojím vnútorným rozpoložením rozosmiala na celú kuchyňu. „Zbláznila si sa ? Tridsaťštyri eur a deväťdesiat centov. Kde by som na to nabrala ?“

Hedviga ukazovákom zamierila ku košu, kde stálo niekoľko prázdnych fliaš od piva. „Spamätaj sa, dievča. Krása vychádza z vnútra a spôsobuje ju spokojnosť a vyváženosť. Nenechaj sa využívať. Ani psychicky, ani finančne. Nikomu ruky nevyrástli z riti. Nech sa ten chrapúň o seba postará. Ver mi, že to, čo mu poskytuješ, ďaleko presahuje to, čo ti dáva on. Samota nie je taká strašná, ako si myslíš. Môžeš mať rozhádzané topánky, jesť, kedy chceš, a mať sex bez toho, aby si po niekom upratovala zvratky a fungovala ako boxovacie vrece. Si rozvedená, no napriek tomu si neustále v zajatí nejakých chápadiel. Trasieš sa o Laca, no ten ti osral päty, hneď ako z tejto mizérie vypadol. Zhovievavo opakuješ, ako svojmu ex praješ dobre, no on by ťa utopil i v kvapke rosy. Buď konečne slobodná, so všetkým pozitívnym, čo tento stav prináša. Mať dobré vzťahy neznamená byť martýrom. Práve naopak. Vedia, že si k tebe môžu dovoliť všetko.“

Jana prvý raz oľutovala, že si Hedvigu pustila k telu a občas sa jej zdôverila. Prsty si z oboch strán priložila na spánky. Opakovaná prednáška na úrodnú pôdu nepadla, práve naopak. Ležala jej v žalúdku ako vred. Od detstva sa cítila akási nedostatočná a všetko si musela zaslúžiť minimálne dvojnásobne. Hedvige sa radilo, keď nemala záväzky a muži jej vždy slúžili ako spotrebný tovar. Čo môže primabalerína, ktorá sa stará len o seba, vedieť o skutočnom živote ?

„Už som stará na to, aby som sa menila, a muži ? Všetci sú ako veľkonočné vajcia. Škrupinka inak sfarbená, no vnútro rovnaké,“ zamrmlala s nevôľou.

„Mýliš sa, Janka,“ žmurkla šibalsky Hedviga. „Svet je plný super chlapov, len sa treba poobzerať.“

„Ja viem len o jednom,“ povedala do šálky.

„Ten je pre teba pristarý,“ zvrčala Hedviga.

„Počkať ! Veď ešte nevieš…“

„Určite si myslela Filipa. Vravím, že je pre teba starý.“

Jana sa ironicky uškrnula. „Hedvi, už si i školské muchy bzučia, že teraz ideš po ňom. Ak nie je starý pre teba, nemal by byť ani pre mňa, keďže si mladšia.“

„Tu nejde o vek, dievča, ale o to, kto čo potrebuje. Ja som si za života užila dosť a teraz by sa mi zišlo zázemie v náručí neturbulentného chlapa. Ty sa však potrebuješ vycválať a poriadne si užiť bez toho, aby si si trúdika po prvom vpichu adoptovala, rozumieš ? Musíš tohto debila…“ prstom zas zamierila ku fľaškám pri koši, „…poslať do čerta a konečne začať žiť po svojom.“

***

„Toto je jedlička. Aj náš sused z prízemia sa tak volá. Mamka povedala, že sú rovnako pichľaví.“

Eliška prstami jemne prešla po ihličí a hrane zjojkla. V ten deň bola ako vrece hyperaktívnych bĺch. Odbiehala, skákala na jednej nohe, potom sa chvíľu krútila.

Prechádzali sa pod lesom, v ktorom sa kde-tu beleli snežienky. Na druhej strane chodníka stálo niekoľko preliezok a zariadení na cvičenie.

„Dedko Filip, volám sa Jašková, lebo sa jaším ?“

Kamil znechutene pokrútil hlavu a Filip sa rozosmial. Napravil jej čiapku a vyhrnul golier bundy. Napriek slnečnému počasiu občas zafúkal ostrý vietor. Kývol k neďalekej lavičke a posadil sa. Šarik ich radostne švihal chvostom po nohách.

„Chceli by ste vedieť, ako vznikli priezviská ? Ak áno, počúvajte.“ Objal ich okolo pliec a pritúlil k sebe.

„Kedysi dávno boli len krstné mená, alebo sa používalo : František – syn Mateja, Karol – syn Tomáša. Neskôr sa k ním pridali i prezývky, ktoré pomohli ľudí odlíšiť. Latinské príslovie Nomen omen vraví : Meno je znamenie. Napríklad : Ján Hluchý či Karol Chromý. Priezviská vznikali i podľa toho, odkiaľ ľudia pochádzali : Ondrej z Muráňa, Pavel z Hradišťa. Alebo podľa remesla : Juraj Kováč, Miroslav Tkáč, Benedikt Pekár. Viete nejaké priezvisko, ktoré je odvodené od povolania ?“

„Môj spolužiak sa volá Hrnčiar,“ povedal Kamil.

„A teta poštárka sa volá Zajacová.“

„Ty hlúpa, zajac nie je povolanie, ale zviera,“ Kamil sa škodoradostne zaceril a Filip dvihol ukazovák.

„Hlúpy je ten, kto sa na nič nepýta a nesnaží sa naučiť niečo nové. Ďakujem, že si mi pripomenula ďalšiu skupinu priezvisk. Tých zvieracích existuje nekonečné množstvo – Líška, Sokol, Srnka, Vrabec… Taktiež farebných, kvetnatých či vzniknutých z prídavných mien. Lenivec, Plačko, Smutný. Ľudia sú skvelí pozorovatelia a rýchlo odhadnú, čo koho vystihuje.“

„Ty by si sa mal volať Kamil Protivný,“ štuchla do brata Eliška. Uhol sa a zagánil na ňu.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Ptológ