PIJAVICA

V SUKNI

PIJAVICA

V SUKNI

naše vojsko, praha 2019

DANA HLAVATÁ

Venované

Alenke Precechtelovej,

človeku s veľkým srdiečkom,

ktorého si nesmierne vážim

a o ktorom viem, že žije a myslí

viac na iných ako na seba.

Copyright © 2019 by Dana Hlavatá

Cover and layout © 2019 by Michal Dočkal

Slovak edition © 2019 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

isbn 978-80-206-1818-4

1.

Len jeden deň

Nikto nie je dokonalý. A už vôbec nie tí, ktorí vás s toľkou radosťou, sebaistotou a nadradenosťou kritizujú. Sú smrteľní. Len to si vždy povedzte, keď vám niekto stúpa do svedomia. Ak by vám to nestačilo, predstavte si ich nahých. Tak ako ich matička príroda stvorila. Určite vám bude smiešne vidieť niektorých ako barokové krásavice, ktoré nepoznali digitálnu osobnú váhu alebo vysušené konáre stromov s pergamenovou kožou. Ak máte bujnú fantáziu, či silnú obrazotvornosť a váš pohľad odvážne skĺzne aj o pár centimetrov nižšie, už sa možno budete držať za ústa. To je dobre. Nemali by ste tak bujaro prejavovať svoj posmešok, pretože ako je všeobecne známe, niet väčšej radosti ako je škodoradosť. A tou sme my, my všetci, povestní. A keď už budete vidieť kritizujúceho spredu, otočte si ho vo svojej fantázii aj z profilu. Kým tak učiníte, vezmite si servítku, aby ste sa neoprskali vlastnými slinami. Zozadu si ho radšej neotáčajte, lebo by ste stratili ilúzie už úplne. Máte to ? Ja teda ešte stále nie, ale snažím sa. Niektorí o mne tvrdia, že mi to zapaľuje a myslí v iných frekvenciách. Nechápem. Nesnažím sa nikdy na nikoho udrieť. Až vtedy, keď mám všetkého plné zuby a guma mojich nervov sa vyderie. Niekedy stačí na to jeden, jediný deň. Povedzme taký, aký bol ten včerajší. Začalo sa to vlastne už v noci. Zobudíte sa o druhej po polnoci a v hlave sa vám odvíja dialóg. Nie s milencom, manželom alebo nádejným konkubínom, ale s človekom, ktorý keby ste boli kanibal, už by sa varil v kotle. Ani jeho posledné prianie by ste si nevypočuli. Nesplnili by ste mu ho, keby vám tancoval brušné tance, hádzal sa na svoje atrofické kolená a zavýjal ako pes baskervillský, žobrajúci o milosť. Neudelili by ste mu ju. Nie ste ktovieaký tvrdý človek, dokonca v tvrdosti by ste nedosiahli ani korund, ale čo je veľa, to je príliš. O čom točím ? Už idem na to. Vedúci predajne so sanitou, elektro a železiarskym tovarom, v ktorej ste si v máji objednali drevené zárubne dverí s dverami, nemá možno ani štyridsať rokov. Zložili ste zálohu vo výške osemdesiatich percent, celkom dobrovoľne, aby ste peniaze neminuli na taľafatky. A on ich točí už celé štyri mesiace, hoci, podľa jeho sľubov ste si mali izby bytu zatvárať pred ôsmimi týždňami. Neudialo sa nič. Teda udialo. Dvere vám doviezli, ale namiesto pravých, ľavé. Div, že vás neobvinili, že máte vy pomýlené svetové strany. Vedúci vás uisťuje, že na vine je človek, ktorý u vás vymeriaval dvere, aj to na trikrát, lebo raz zabudol zmerať hrúbku múru, inokedy opomenul zárubňu v kuchyni. To, že vám nedodali ani na prvý, nezdarený pokus kuchynskú zárubňu, to ste vyčiarkli z mysle. Ale že vám vyhodili z panelov pôvodné zárubne, a až potom zistili, že vám doviezli opačné dvere a teraz máte v byte jaskyňu, to sa nedá prehliadnuť. Bombardujete človeka, ktorý vám jednostaj opakuje, že robí, čo môže, ale vám je to na dve veci. Na lajno a na nič. Dvere nemáte. Z panelu padá prach a vy to svinstvo dýchate. Nemôžete sa ani uvoľniť, aby to nepočula celá rodina. Prievan vám vyťahuje uši z hlavy. A to všetko sa vám odvíja v mysli. Uprostred noci. Viete, že sa zbytočne okrádate o spánok. Nič nevyriešite. Ak ste sa už niekedy zobudili na lomcujúcu zlosť, pochopíte. Keď sa vám podarí zaspať, a to uplynú celé dve hodiny, rozdrapíte oči. Počujete svojho staršieho syna, ktorý sa po piatich týždňoch prísnej diéty výdatne najedol a teraz dávi. Tak prudko a nahlas, že aj vám príde nevoľno. Predstavujete si, ako sa drží záchodovej misy a chváli Dávida. Zvuky sú živé a také zreteľné, za čo zase len môže vedúci predajne. Že prečo ? No veď som už hovorila. V trojizbovom byte sú len vchodové dvere, žiadne iné.

– To máš z toho, že si sa na noc prejedal. Tvoj žalúdok je oslabený diétou. Nezvládol v jednom ťažení anglickú slaninu, tatársku omáčku a oškvarky. Jáj, Miško… mám ti nejako pomôcť ? Ja viem, nemôžeš hovoriť, ale počúvať ma azda dokážeš. Ako je možné, že ti diktuje viac brucho ako hlava ? Veď len uváž. Hlava je vyššie ako žalúdok. Nemôže byť teda nadriadený žalúdok, keď sa zvyčajne v hlave nachádza mozog. A ten treba z času na čas používať. Vieš, že kapacitu mozgu využívame len na pár percent ? Ale o tom som ti nechcela… ozaj, mám ti pridržať hlavu ? Myslíš, že by ti to pomohlo ? – predstavujete si, že vyskočíte z postele, odkymácate sa na napuchnutých nohách do záchodu a kárajúc svoje milované dieťa, ktoré prekročilo prah dospelosti pred pár rokmi, mu budete drukovať za chrbtom. Čo budete pokrikovať ? No predsa podporné slogany, ktoré urýchlia jeho žalúdočné pochody. Keď sa zbaví všetkých tých zlých cholesterolov, odporných jedov a zvraštený žalúdok sa mu uvoľní, uľaví sa mu. On vám však z miestnosti, kam chodí aj kráľ peši, neodvetí. Zodpovednosť za dospeláka nezvalcuje vaša lenivosť, a tak sa prevalíte na úzkej posteli a márne špičkami nôh, hľadajúc papuču, skĺznete na parkety. Pripomínate veľrybie mláďa vyvrhnuté na breh mora. Zdá sa vám čudné, že sa na záchode nesvieti. Sú dve možnosti. Buď váš syn dávi po pamäti, lebo nestihol ťuknúť do vypínača, alebo je tak ohľaduplný voči spiacim, že si náročky nezasvieti. Zvážite možnosť, že vás môže ako milujúcu matku čakať vecheť, ak sa netrafil do misy. Kým vyjdete zo svojej izby, zaregistrujete dvojhlasné chrápanie. Čudné. Žeby mladší syn Lacko dokázal chrápať dvojhlasne ? Dokývate sa na krátkych nožičkách do záchodu. Je prázdny. A je v ňom tma ako v mechu. Okamžite vystrelíte k izbe synov. Obe postele sú plné vašich milovaných, takmer dvojmetrových potomkov.

– To snáď nie je možné, – mrmlete si nahlas popod nos, kým zaujmete horizontálnu polohu vo vlastnej posteli so šírkou sedemdesiatdva centimetrov. Až vtedy pochopíte, že ste sa zobudili na zvracanie nejakého nešťastníka pod oknom vášho bytu. Teda nie rovno pod ním, keďže bývate na piatom poschodí, ale pod domom. Rozumej panelákom. Vystrčíte hlavu a vidíte dvoch na mol sťatých mužov. Jeden z nich silným prúdom síka na druhého, ktorý je ešte stále prelomený v krížoch a ľudovo povedané, grcá tak, akoby sa chcel vydáviť z podoby. Obaja sa v prestávkach potácajú a mrmlú čosi nezrozumiteľné.

„Kurnik šopa, vstávam k dvom ožranom. Aby ich parom skáral,“ zamumlete si len tak pre seba a len čo si ľahnete, hneď sa vám sníva o bývalom šéfredaktorovi, ktorý už pred dvadsiatimi rokmi vyzeral ako adept na antikorový priečinok v registračke patológa. Do redakcie chodil pred obedom. Mal akomak pod čapicou, no len čo ubehli tri hodiny a jeho miestnosť opustilo niekoľko pracovných návštev, býčia hlava ovenčená riedkymi šedinami mu klingala na žilnatom krku. Rukami sa pridŕžal steny, a keďže doma mali záchod spojený s kúpeľnou a redakcia bola v starých domoch v byte, cítil sa aj v práci domestifikovaný. Zaliezol do kúpeľne a vypustil hada, ako on svojej fyziologickej potrebe hovoril, do vane. Že bola napustená vodou a plávali v nej kapry, ktoré dostal od vďačného rybára ako úplatok, to ani nespomínam. Nik nič nepovedal. Šéfredaktor bol tvrďas a oponovať mu znamenalo samovraždu. A ja teda, ja som nikdy nebola žiadny kamikadze, aj keď som často šla hlavou proti múru. No a predstavte si, čosi také sa vám vpletie do snov, hoci ste si naňho celé roky ani nespomenuli. Chápete to ? Ja nie. Inak sa na to pozerá asi podvedomie. A silné spomienky, usadené kdesi hlboko vo vnútri.

Keď sa ráno zobudíte, akoby vás prešiel japonský vlak. Ťažko sa vám potom celý deň pracuje v Slovenskej televízii. Teda vám možno nie, lebo tam nepracujete, ale moja práca po prebdenej noci bola ťažká ako kováčske kladivo.

– Máš ísť k šéfovi. Ihneď, – do kancelárie strčí hlavu kolegyňa.

Chvíľu šmátrate v hlave, ku ktorému. Za ten čas, čo ste sa dramaturgicky podieľali na x detských, mládežníckych, ale aj reláciách pre dospelých, sa ich vystriedalo čosi cez tucet. Ktorý je teraz ten aktuálny ? Len čo sa zorientujete v priestore i čase, pocítite drobné svrbenie na zátylku. Ako vždy, keď sa vás zmocní tréma alebo nepríjemný pocit. Idete na koberček, alebo sa bude prejednávať váš zmrazený plat na dobu neurčitú ? Rýchlo listujete v hlave, márne zachytávajúc okamih, kedy ste mohli vyrobiť nejaký „prieser“. Zabudli ste vložiť v chirone titulky alebo v počítači odklepnúť schválenie relácie do vysielania ? S tlčúcim srdcom a svrbením tentoraz na jazyku vojdete do kancelárie sekretárky.

– Šéf ma volal, – oznámite jej. Nevšímate si jej otvorené ústa plné nesúhlasu a vpálite do miestnosti, ktorá je plná ľudí.

– Tak som tu, – poviete a bez toho, aby vás niekto vyzval, sadnete si na voľné kreslo. Až vtedy vám zíde na um, že ste nepozdravili. Čosi si zašomrete, prehodíte nohu cez nohu a zapichnete pohľad do cirka ôsmich mužov v oblekoch s priškrtenými výrazmi na tvári. Vyzerajú ako čerstvo odtrhnuté tekvice hokaido.

– Ale my máme teraz poradu, ak ste si nevšimli, – povie váš šéf a jeho pohľad sprísnie. Na vlastné oči vidíte, ako mu stmavnú dúhovky jeho prasacích očí. Zdá sa vám to alebo je to naozaj, že sa mu dúhovka z belasej mení na námornícku modrú ? Hm, asi nie, to sa mu len zreničky zväčšia na maximum, – máte niečo neodkladné ?

„Neodkladné, neodkladné,“ víri vám v hlave. Čo je to za blbý výraz ? Nemôže jednoducho povedať, prečo si vás dal zavolať ? Zavrtíte hlavou a opriete si bradu o kolená, inak vám hrozí, že sa vám zosunie hlava z pliec.

– Ste mi neporozumeli, pani Hlavatá ? Príďte neskôr, – hlas šéfa, ktorý má hlavu podobnú tvaru termoforu, zaburáca miestnosťou. Odlepíte sa zo stoličky tak ťažko, ani čoby ste si zalepili zadok žuvačkou veľkou ako dospelá medúza. Vystrelíte k dverám. Spoza dvier sekretariátu vás pozoruje päť párov očí. Vašich kolegov a kolegýň. Smejú sa ako odtrhnuté vagóny. Plieskajú si do stehien nad svojím vydareným vtipom.

– Vy ste si zo mňa vystrelili ! Žiadny šéf a tento už vôbec nie, ma k sebe nevolal ! Vymysleli ste si to, aby ste… vy sviniari, to vám vrátim ! Aj s úrokmi.

Kolegovia vás potľapkávajú po pleci, ševelia niečo na uzmierenie a vy sa musíte tváriť ako pobavený miešok Vlasty Buriana, hoci vám došli baterky. Zaumienite si, že sa už nenecháte namotať. Keď o dve hodiny príde kolega a povie, že vás šéf tentoraz naozaj volá a že máte prísť k nemu nie dnes, ale hneď, ukážete mu Pinocchiov nos.

– Teraz si z teba neuťahujem. Idem od neho. Požiadal ma, aby si okamžite naklusala.

– Ak niečo chce, nech príde on za mnou ! – Ani sa nepohnete zo stoličky a v mysli si tlieskate. Nenechali ste sa namotať.

Šéf prišiel. O desať minút. Vypenený ako hasiaci prístroj použitý počas požiaru.

– Vy si myslíte, že ste hora a ja Mohamed ? To vám mám poslať kolkovanú žiadosť, aby ste…

Vtom mu zazvoní mobil. Zabíjajúc ma pohľadom niekomu prisľúbi, že sa mu bude venovať do dvoch minút.

– Len čo niečo vybavím, aj s vami si to vybavím, – vyhráža sa vám a vy stojíte uprostred svojej kancelárie ani strom s hlbokými koreňmi. Hlavou vám víri množstvo myšlienok. Ako to napraviť. Nemôžete nabonzovať kolegov, že si z vás predtým vystrelili. Nechodili ste žalovať a donášať na spolužiakov ani na prvom stupni základnej školy. Nebudete robiť veci, pre ktoré by ste iných utopili v kávovej lyžičke vriaceho oleja. Okolo obeda, kedy ubehne slabá hodinka od šéfovho výstupu u vás, sa začnete tmoliť v blízkosti sekretariátu. Na mieste sekretárky sedí mladý chalan s piercingom v uchu, nose a na vrchnej pere. Na hlave má „číro.“ Pozerá na vás ako na relikviu z obdobia vlády Márie Terézie. Šípite, že zastupuje sekretárku, ktorá sa šla naobedovať. Vám sa od strachu, čo bude, scvrkol žalúdok na veľkosť vlašského orecha. Kiežby mu to tak zostalo.

– Je tam niekto ? – prerušovane pípnete morzeovkou a mladý muž v tričku s nápisom Go home, čím vás de facto posiela domov, privrie viečka. Spoza očných škár na vás hľadí s obrovským dešpektom. Pokrúti hlavou. Chápete to ako zápornú odpoveď. Odskočíte si na záchod. Vždy, keď ste nervózna, zaktivizujú sa vaše fyziologické potreby.

– Je tam niekto ? – spýtate sa, len čo sa znovu objavíte na sekretariáte a prispaný a azda aj nemý býk v letargii, s karičkami v nose, znovu potrasie hlavou. Zaregistrujete lupiny, ktoré mu ani drobný sniežik nasadajú na plecia. Na čiernom tričku sa skvele vynímajú.

– Vidím, že máte problémy s lupinami. Môjmu synovi som poradila, aby si na pár hodín vmasíroval do vlasov rastlinný olej so žĺtkom… chápete… žĺtko je vo vajíčku…. no a potom si treba zabaliť hlavu do igelitu, aby sa dobre sparila a… myslím len vlasovú časť, niežeby ste si mali celú hlavu strčiť do igelitového vrecka. Mohli by ste sa zadusiť. Rozumiete mi… a potom si hlavu s vlasmi a igelitom omotať froté uterákom, – kokcete a cítite sa ani nahý v tŕní. Uvedomíte si, že vás nikto nežiadal o radu. Neudržali ste sa a ako vyslúžilá matka dvoch dospelých synov, ste si osobovali právo poučovať mlaď, ktorej nielenže nepoznáte rodostrom, ale ani krstné meno. Zahmkáte, odoženiete knedľu, ktorá sa vám rozvalila v hrdle a spýtate sa už celkom vecne, – je tam niekto ?

Mladík nič nepovie, len na vás hľadí, akoby ste vyliezli z močiara v skafandri. Otrávene vzdychne, teatrálne prevráti oči k stropu, vykrochká zo seba čosi nezrozumiteľné, keď sa otvoria dvere šéfovej miestnosti. Je v stave roztrhať vás na franforce.

– Čo si vy o sebe myslíte ? Čakám vás tu už polhodiny ! Milosťpani si azda myslí, že si postavím betónovú čakáreň ? !

– Ale tuto, mladý muž povedal, že tam nikto nie je.

– Ja nie som nikto ! – rozčertil sa šéf a prísne pozrel na pokrčené embryo, ktoré odtrhlo oči od počítača.

– Ona, – ukázal na mňa pazúrom ten paznecht, – sa spýtala, či tam, – ukázal prstom na otvorenú miestnosť, – niekto je. A ty, oco, pokiaľ viem, si nejedol. Hovoril si, že pôjdeme na obed, len čo sa strasieš nejakej otravnej ženskej. Myslel si túto ? ! – zjav pohodil hlavou smerom k vám. Zostalo vám nevoľno. V mysli sa vám veta, ktorú ste trikrát zbytočne položili, vynára ako para nad rybníkom. „Je tam niekto ?“ No jasné, že ten malý opiercingovaný „zasran“ si z vás vystrelil. Vetu : „Je tam niekto…“ si možno vysvetliť dvojako. Je tam niekto prítomný ? Alebo aj či tam niekto niečo nežuje. Teda neje. A vy ste mali čo prežúvať vo chvíli, keď vám šéf chcel siahnuť na prémie.

– To asi nebude možné, – bránite sa, – ja som odmeny alebo ak chcete, prémie, nemala niekoľko rokov. Ale ak si myslíte, že…

– Pri vás je lepšie nemyslieť. Človek by sa mohol zblázniť.

Nezbláznili ste sa. Vlastne ste sa ani nedozvedeli, čo od vás bývalý šéf chcel, pretože jeho rozmaznanému nielen kovom vybíjanému synáčikovi, sa vydulo bruško do hladu.

– Neviem, prečo mi to robíte, – snažíte sa odreagovať v miestnosti svojich kolegov, ktorí majú vo výškovej budove s klimatizáciou, možnosť otvoriť si okno. Nie tehlou, ale na treťom poschodí sú krídla budovy, kde sa už dajú otvoriť obrovské okná, cez ktoré by sa zmestil regiment. Mamutov. Všimnete si, že spoza stola trčí obrovský zadok. Mužský. Aha, majú stránku. Možno „stránke“ spadol na zem pistáciový oriešok, o ktorom keby ste vy vedeli, nič by hľadať nemohol.

– Máte stránku, nebudem rušiť, – chytíte sa kľučky dverí, keď sa spoza stola vynorí hlava. Aha, kdesi ste ju už videli. No jasné, je to chlapec od techniky. Zapája kolegom niečo nové do počítača alebo… a nie je to jedno ? Podstatné je, že v tom okamihu vám čosi zíde na um.

– Prosím vás, keď vás už vidím, – kľaknete si k nemu pod stôl, aby ste si mohli pozerať do očí, – ja jediná, možno aj z celej televízie, nemám zvukovú kartu. V počítači.

– Máte, – povie odborník na technické výdobytky, ktorým rozumiete iba potiaľ, že treba stlačiť jeden gombík a obrazovka sa vám rozsvieti. Pri vlastnej neschopnosti dostať sa aj zo zatvoreného auta a zaštepenia proti technike, obdivne, no s patričnou dávkou irónie, písknete. Je to len také chabé „fí“ pomedzi zuby, no malo by stačiť na to, aby pochopil, že nie ste nejaký laik, ktorý nerozumie ničomu a sebe už vôbec nie.

– Ale ? ! – uškrnie sa mladý muž, zatiaľ čo vy vyleziete spod stola, oprašujúc si kolená, – a prečo mi potom nič nehrá, keď podľa vás, mám zvukovú kartu v počítači ? Veď ani neviete, kto som.

– Ale viem, – vystrčí chlapec hlavu vystrihanú na koleno spomedzi nôh písacieho stola, – vy ste tá pani, ktorá nám volá aj preto, že si nevie strčiť zásuvku do štekra. Niekoľkokrát do týždňa.

Keby ste boli skunk, okamžite zodvihnete chvost a zaútočíte. Snažíte sa nevšímať si úškľabky kolegov, ktorí za tie roky, čo vás poznajú, vedia o čom je reč.

– A nemám ! Keď vám vravím, že nemám zvukovú kartu, tak ju nemám. Je to môj počítač alebo váš ?

– A reproduktory máte ?

Zvraštíte obrvy.

– Nie. Prečo ?

– Tak vám ich prinesiem. O päť minút. Sedí vec ?

Koniec ukážky

Table of Contents

1.