VIKTÓRIA DOMINOVÁ

S úctou,

PRIATEĽ

PRIATEĽ

S úctou,

VIKTÓRIA DOMINOVÁ

NAŠE VOJSKO, Praha 2021

Copyright © 2021 by Viktória Dominová

Cover and layout © 2021 by Michal Dočkal

Slovak edition © 2021 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1917-4

Venujem môjmu milovanému manželovi,

ktorý mi je nesmiernou oporou

a najväčším kritikom.

Poďakovanie

Tvorba každej knihy pre mňa predstavuje niečo veľmi silné. Vždy, keď nejaký príbeh dokončím, som nesmierne napätá a nedočkavá, čo na to povie okolie. Pri písaní tejto knihy som vybočila zo svojej komfortnej zóny, v ktorej som sa doteraz nachádzala.

Siahla som po téme, o ktorej sa neľahko číta a ešte neľahšie píše. Keď vytvoríte nejaké postavy a len vy rozhodujete o ich osude, o to viac je vám ťažko, keď im ublížite. Avšak pri knihe, ktorú práve držíte v rukách, sa nedalo inak. Postavy si sami razili cestu svojím osudom a snažila som sa ju napísať tak, aby bola uveriteľná. Aby ste mali pocit, že čítate o postavách, ktoré by ste znenazdajky mohli stretnúť na ulici alebo sa o nich dočítať v novinách. Pevne verím, že sa mi to podarilo.

Moja najväčšia vďaka patrí pánovi vydavateľovi, ktorý prijal rukopis do vydavateľstva a splnil mi hneď niekoľko snov. V prvom rade vydanie knihy vo vyššom náklade, pevná väzba s prebalom, preklad do iného jazyka a výskyt výtlačkov v kamenných predajniach, kam sa po vydaní asi dočasne presťahujem, aby som dozerala na to, že sa dostanú do správnych domácností. Ak v kníhkupectve uvidíte niekoho v spacom vaku, ako stráži poličku, na ktorej sa nachádza S úctou, Priateľ, s najväčšou pravdepodobnosťou som to práve ja.

Takisto by som sa rada poďakovala pani editorke Laure Krauz, ktorá vycibrila text do podoby, v akej sa nachádza teraz. Veľmi si vážim jej radu, aby som epilóg, ktorý sa v rukopise nachádzal, odstránila a verím, že to bude mať pozitívny vplyv na pocit, čo vo vás po dočítaní zostane. Snáď som si aj do budúcna odniesla cenné rady a slovíčka, ktoré som tak hojne používala, obmedzím.

V neposlednom rade ďakujem svojim beta čitateľom Milke, Lenke, Paťke, Dominike, Miške, Peti, Katke a Vladkovi, ktorí mi zhodnotili rukopis ešte pred zaslaním do vydavateľstva a práve na nich som testovala, či je príbeh predvídateľný alebo nie.

Ďakujem aj Val a Mati V., ktoré som síce spoznala len nedávno, ale okamžite sme našli spoločnú reč a bez výhrad strpeli moje siahodlhé monológy, čo ich zasypávali aj niekoľkokrát za deň.

Taktiež ďakujem aj svojej rodine, ktorá sa po svadbe ešte o čosi rozrástla a priniesla mi do života ľudí, ktorých mám rada. Ďakujem rodičom aj sestrám, ktorí si už pri mne zvykli, že knihy sú v našich rozhovoroch témou číslo jeden, a keď sa raz o nej rozhovorím, je ťažké ma umlčať. Ďakujem maminke, ktorá si túto knihu určite kúpila medzi prvými, ale je otázne, či si ju dokáže aj prečítať, lebo má radšej o čosi menej drsné príbehy. Ďakujem aj spomínanej Milke, ktorá celý tento príbeh prežívala dosť intenzívne a svojím nadšením ma podporovala, aby som ho čo najskôr dopísala, pretože bola zvedavá, ako dopadne. A ďakujem manželovi Vladkovi, ktorý sa konečne odvážil prečítať jednu z mojich kníh a ten prekvapený výraz stál za to. Je mi cťou, že práve S úctou, Priateľ bola prvá kniha v jeho živote, ktorú dočítal do konca a ešte ho aj bavila.

Aby poďakovanie nebolo dlhšie ako samotný príbeh, rada by som poďakovala Tebe, milý čitateľ. Že si si z toho množstva kníh, ktoré sú na poličkách kníhkupectiev, vybral práve moju a pevne verím, že to nie je naposledy, čo si po mojej tvorbe siahol. Prajem príjemné a napínavé čítanie.

1

Žena sedela skrútená na stoličke a očami uprene hľadela na obdratý rožtek na stolíku. Zadok ju omínal, ale bez slova vyčkávala, či sa niekomu uráči ukončiť toto veľké fiasko.

Bledohnedé vlasy jej v hustých kučerách spadali na chrbát, len pri korienkoch ich mala mastné, akoby na ňu niekto vylial šálku plnú oleja. Znudene si do úst vložila palec a s hlbokým sústredením obhryzovala jemnú kožku, až kým nepocítila štípanie a z rany sa nespustila krv. S pokojom diplomata krv utrela do nohavíc, založila si ruky na prsiach a zahľadela sa na hodinky.

Pol dvanástej. Skoro čas obeda. Nečudo, že ju tu pán Dôležitý nechal čakať. Pri tej myšlienke jej nahlas zaškvŕkalo v žalúdku. Kedy jedla naposledy ? Včera na obed ? Nespomínala si, mala to akési zahmlené.

Andrea Smolinská málokedy niečo ľutovala. No teraz ju trochu škrelo, že sa nechala uniesť a nespamätala sa včas.

Znovu si v krátkosti hnedými očami obzrela miestnosť. Nedoniesli jej ani nič na pitie. V ústach mala sucho, akoby jej z nich vytiahli jazyk a nahradili ho šmirgľom. V kúte zbadala malé umývadlo a spomenula si na príkaz, aby sa nehla z miesta. „Srať na nich,“ zašomrala si popod nos a tackavým krokom sa pohla.

Pohľad do zrkadla na stene ju veľmi nezarazil. Zrejme sa včera pred odchodom z domu snažila skultúrniť. Na viečkach mala rozmazané stopy po očných tieňoch, uschnutú špirálu si prstom vytiahla z kútika oka, kde sa jej nahromadila spolu s hnisom a opláchla si prsty, aby si zotrela aj šmuhy z líc. Vyzerala ako lacná štetka, ktorá makala zadarmo.

Odrazu, akoby na ňu všetko doľahlo, roztriasla sa jej spodná pera. Až vtedy zaregistrovala bolesť a všimla si rozrazenú peru. Nepamätala si, ako sa jej to stalo, ani či to bolo cudzím zavinením, alebo si jednoducho rozbila hubu pri páde na zem. Aj to sa jej zopárkrát prihodilo.

Oboma dlaňami sa oprela o umývadlo a sťažka dýchala. Ako dlho musí človek padať, aby dosiahol svoje dno ?

Dvere sa nehlučne otvorili a Andrea sa strhla, akoby sa prebudila z nočnej mory. Kiežby. No toto nebol žiaden nepríjemný sen, aj keď si to želala.

„Sadnite si,“ pokynul jej pán Dôležitý strojene a rukou ukázal na odsunutú stoličku.

Premárnila svoju šancu, no zrejme to nevadilo, pretože na stolíku na ňu čakal plastový pohár s vodou.

Bez slova sa vrátila na svoje miesto a sadla si prudšie, až nožičky stoličky zavŕzgali na zemi. „Môžeme preskočiť všetky formality ?“ spýtala sa bez obalu. „Som z niečoho obvinená ?“

Policajt sa oprel v kresle a spojil si krátke tučné prsty, ktoré položil na stolík. „Hrozí vám obvinenie z vniknutia na cudzí pozemok a ničenia cudzieho majetku.“

Túžila si zahryznúť do jazyka, aby situáciu ešte nezhoršovala. Aby sa trochu upokojila, kývla hlavou k poháru. „Fakt sa vám to oplatilo ? Napijem sa z neho raz a skončí v koši. Nehovoria teraz všetci o tom, ako si znečisťujeme planétu ?“

„Pani Smolinská,“ spustil policajt vážne.

Pozrela mu na menovku pripnutú na uniforme. Drahoslav Tatarek. Rozmýšľala, ako ho volajú jeho najbližší. Drahoško, Draško ?

„Pani Smolinská, počúvate ma ?“ spýtal sa ráznejšie.

Andrea sa náhle prebrala zo zamyslenia a zaostrila na policajta. „Bola som chvíľu mimo, môžete mi to zopakovať ?“

„Vravím, že váš ex-manžel nepodá trestné oznámenie, no aj tak musíme spísať zápisnicu a vyriešime to ústnym dohovorom.“

Držala sa, aby sa neuškŕňala. Bolo to takmer ako v škole. Dostane pokarhanie, no najhoršie mala za sebou.

Nevedela, či sa jej uľavilo, alebo len prevládal hnev na Marcela za to, že sa rozhodol neriešiť skrat, ktorého útržky sa jej pomaličky skladali v hlave ako hlavolam. Nebola si istá, či chcela vidieť finálny obraz. Už jeho časti jej pripadali odporné.

Policajt sa oprel o stôl a uprene na ňu pozrel. Andrea za ním v ničom nezaostávala. Pomaly naberala späť stratenú rovnováhu a nehodlala sa nechať zastrašiť. Oči jej zabehli k policajtovmu pupku, ktorý sa prelieval ponad opasok a tlačil sa na stôl takou silou, až hrozilo, že ho prevráti.

Skôr než by to Drahoško postrehol, vrátila sa späť k tvári. Muž v strednom veku si popravil obrovské okuliare o čosi vyššie a poškriabal sa na bordovom nose. Pán Tatarek mal vlasy rovnako mastné ako Andrea, akurát on ich tak nosil asi zámerne a nevedel odhadnúť množstvo gélu. Chýbala mu však dávka sebareflexie, pretože keby to bolo inak, dávno by zistil, že muž jeho vzhľadu si vlasy negéluje do strany ako dvadsaťročný frajer, ale radšej s nimi spraví krátky proces a tých zopár plachých vláskov, ktorými chce prekryť zväčšujúcu sa plešinu, radšej oholí strojčekom. Nevedela si síce celkom predstaviť, že by mu to pridalo na kráse. Zrejme by vyzeral ako tučné vajce s okuliarmi.

„Pán policajt, keď teda nie som z ničoho obvinená, môžem ísť domov ?“

Prestal tlačiť bruchom do stola a pre zmenu sa oprel dozadu. Košeľa sa mu vytiahla z nohavíc a na Andreu žmurkol chlpatý pupok. „Ako som už povedal, pani Smolinská. Spíšeme zápisnicu.“

Prudko sa postavil, doknísal sa ku skrinke po svojej ľavici a vytiahol odtiaľ písací stroj.

„Bude to trvať dlho ?“ spýtala sa netrpezlivo.

Policajt na ňu zazrel ponad okuliare a varovne po nej blysol očami. „Vari sa niekam ponáhľate ?“

Zafučala a odsunula sa o čosi ďalej, aby si pred seba mohla natiahnuť nohy a nekopla ho. Ruky si demonštratívne založila na prsiach. „Celkom áno,“ zamrmlala si sama pre seba, kým policajt akosi spomalene zasúval čistý hárok papiera do archeologickej vykopávky. Vyzeralo to, že stroj mal už najlepšie roky dávno za sebou.

Andrea postrehla, že sa zmýlila. Hárok nebol prázdny. Na liste papiera bol predtlačený nejaký text. Policajtko práve papier šteloval tak, aby dopísal text do prázdnych miest.

„Meno ?“ spýtal sa ponad okuliare.

Andrea si povzdychla. „Akoby ste ho nepozna-

li,“ zašomrala si popod nos.

„Meno ?“ zopakoval podráždene.

Napokon kapitulovala a nadiktovala mu svoje iniciály. Policajt sa tváril spokojne. Vlastne to bolo jednoduché. Priama úmernosť. Čím viac narastala jej neochota spolupracovať, tým viac narastala jeho neochota urýchliť spisovanie zápisnice. V istom okamihu Andrea nadobudla dojem, že ktosi spomalil čas. Policajtov prst sa dvihol do vzduchu, zastal na mieste, a keď jeho oči objavili ďalšie písmenko, vybral sa na namáhavú cestu naspäť.

Keď k nej opäť zodvihol zrak, mala pocit, že zostarla najmenej o päť rokov. „Povedzte mi vlastnými slovami, čo presne sa tam stalo.“

2

Pred pätnástimi hodinami

Stála pred veľkým zrkadlom, na sebe mala oblečenú iba spodnú bielizeň a prstami si prechádzala po fialových jazvách na bruchu. Ninka, ktorá v jej brušku rástla deväť mesiacov, ju v neskoršom štádiu tehotenstva riadne buchnátovala. Hoci si kupovala všetky krémy od výmyslu sveta, koža jej aj tak popraskala.

Jazvy boli okrem fotografií jedinou hmotnou spomienkou, ktorá jej po dcére zostala.

Do očí sa jej náhle nahrnuli slzy. Zaťala ruku v päsť a zatúžila niečo rozbiť. Dnes bol ten deň, kedy sa rozhodla, že si život usporiada. No stačil jeden pohľad do zrkadla a vedela, že to ešte nebolo v jej silách. Obzrela sa na poloprázdny mech, ktorý pred pár minútami plnila odpadkami a prázdnymi fľašami od alkoholu. Kiežby ho všetok nevyliala do umývadla, mohla si teraz rýchlo dopriať pár chladivých dúškov, ktoré sa jej v krku menili na oheň.

Obišla sprchu, do ktorej sa chystala len pred pár sekundami vojsť a pohľadom opäť zablúdila k zrkadlu. Oči mala podliate krvou a vyzerala ako mŕtvola, ktorá vstala z hrobu. Načiahla sa po líčidlách a aspoň ako-tak sa namaľovala, aby sa jej vonku úplne nezľakli. Obliekla si prvú vec, ktorú zhrabla zo zeme. V skrini jej už nezostalo žiadne čisté šatstvo. Smrdela sama sebe, ale nahá vyjsť nemohla. A už potrebovala svoju medecínu.

Po schodoch zbehla až na prízemie a vybrala sa do večierky, kde mali otvorené nonstop. Už od vchodu si všimla mladého brigádnika, ktorého tu vídavala často. Aj on si ju pamätal, lebo jej kývol hlavou. Občas spolu prehodili pár slov, ale dnes nemal náladu. A vlastne ani ona.

Z regála vzala najlacnejší chľast, aký tam bol, a s tromi fľaškami sa pobrala k pokladni. Chalan jej tovar bez zmeny výrazu na tvári nablokoval a vypýtal si konečnú sumu. Andrea vybrala z vrecka pokrčenú bankovku a položila ju na pult. Výdavok si vzala do posledného centa, jednu fľašu si strčila pod pazuchu a rýchlym krokom zamierila naspäť do bytu.

Na schodoch už nevydržala, otvorila jednu z fliaš a štedro si prihla. Svedkom jej bolo len ošarpané schodisko a výťah, ktorý používali obyvatelia bytovky iba v najväčšej núdzi a aj to sa po celý čas modlili, aby s nimi ten stroj nespadol až na prízemie.

„Aaach,“ slastne vzdychla, keď sa jej telom rozlial známy pocit. Do prstov sa jej vracal cit, hlava sa jej krútila od šťastia a nepríjemné myšlienky mizli tak rýchlo ako bankovky rozhádzané na ulici.

Cestou sa opierala o zábradlie, dopriala si pauzy sprevádzané prípitkom. Lekári sa mohli strčiť do riti s tými ich poondiatymi predpismi na antidepresíva. Toto bolo lacnejšie a účinnejšie.

Andrea sa pri svojom byte zatackala a bola by spadla zo schodov, keby sa na poslednú chvíľu nezachytila a neudržala na nohách.

V jednu chvíľu otvárala dvere a v tú ďalšiu čupela kúsok nad bazénom a uľavovala si doň. Bazén bol osvetlený a voda vyzerala vďaka tyrkysovému podkladu nádherne. Andrea sa uškŕňala. „Bude teplejšia,“ rehlila sa ako zmyslov zbavená. Vlastne bolo až prekvapivé, že dokázala stáť na jeho okraji len na špičkách a nespadla do vody. „Aha, čo robím !“ zrevala, ale nikto jej neodpovedal.

Nečudo, že dokázala dlhé roky vyžiť z peňazí, ktoré jej musel po rozvode vyplatiť za podiel domu. Kúpila si zatuchnutú, neprerobenú garsónku, ale aspoň jej zvýšila nemalá suma, ktorú mohla využiť na iné veci. Napríklad na každodenné prežívanie.

Vytiahla si nohavice a tackavým krokom sa pobrala k preskleným dverám vedúcim na záhradu. Pera jej pulzovala, keď si ju rozrazila pri páde na zem. Do záhrady sa dostala tak, že preliezla vysoký múr oddeľujúci vedľajšiu cestu a súkromný pozemok. Sama nechápala, že sa jej to podarilo. Momentálne nebola fyzicky natoľko zdatná, aby zvládla podobný kúsok.

Zatlačila na dvere v domnienke, že tí dvaja hlupáci boli natoľko ľahkovážni, aby ich nechali odomknuté. Nezmýlila sa.

V momente, ako vkročila do domu, v ktorom dlhú dobu bývala, jej prišlo zle. Naplo ju na vracanie a poškvrnila dokonale vyčistenú podlahu. Zvratky sa rozprskli a zafŕkali dvere aj nábytok.

„Fuj, ty kokos,“ zamrmlala a utrela si ústa do rukáva. „Toto by som nechcela upratovať.“

Prekročila darček, ktorý im tam nechtiac zanechala a vydala sa na obhliadku domu. Obzerala si poličky, steny, miesta, kde kedysi viseli zarámované fotografie ich šťastnej rodinky. Andrea aspoň predpokladala, že boli šťastní. Alebo aj to hral ? Bol jej bývalý manžel naozaj také monštrum, že by dokázal predstierať lásku počas celých rokov ich spolunažívania ?

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Tiráž

Poďakovanie

1

2