Jana Benková

Slabosť ako výhoda

Copyright © 2021 by Jana Benková

Cover and layout © 2021 by Michal Dočkal

Cover photo © 2021 by Patrik Minár

Slovak edition © 2021 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1913-6 ( viazaná )

ISBN 978-80-206-1914-3 ( brožovaná )

Všetky mená postáv a firiem v tomto príbehu sú vymyslené a nemajú žiadnu súvislosť so skutočnosťou.

1. kapitola

„Prosím ?“ spýtala som sa, akoby som neverila vlastným ušiam. Jeho slová ma ohromili. „Ja ? Ja že som tučná ? !“ šponovala som hlas do výšok, o ktorých som dovtedy netušila, že ich dokážem dosiahnuť. „Ako ste to mysleli ?“ Pohľadom som preskakovala z jednej tváre na druhú, ktoré som mala oproti sebe.

Výkvet nášho športového klubu vrátane môjho trénera Adama.

Práve on ako prvý uhol očami. Ostatní na mňa civeli ďalej.

„Pozri sa, Kati,“ začal znova, no už o čosi opatrnejšie. Odkašlal si.

„Pozerám, pozerám,“ odsekla som a pomrvila sa na stoličke.

Pokrčil plecami. „Osemnáste miesto v Nemecku. Boli to v podstate provinčné preteky. Takto sa už nedostaneš na žiadne majstrovstvá. Maximálne tak do Malaciek.“

Jeho zmäknutý hlas na mňa príliš nezabral. „Nemám v hlave ozvenu,“ zažmurkala som. „Dokážem myslieť, predstav si, tréner ! Uvedomujem si to. A počúvam to po každom horšom umiestnení. Stále dokola – mala by si, musíš, takto to treba a toto nerob… Mám však dojem, že vy všetci,“ premerala som si ich opäť jedného po druhom, „ste tu na to, aby ste mi pomohli. Naozaj pomohli, nielen ma zasypávali výčitkami.“

„Analyzovali sme situáciu,“ pridal sa hlavný manažér športového klubu Pavol. Mohutný chlap s mohutnou autoritou v celom tíme. „Jedným z dôvodov je tvoja dlhšia prestávka v tréningoch pre to nešťastné zranenie.“

„Koleno mám už v poriadku,“ netrpezlivo som vydýchla.

„Jasné,“ pokračoval. „Tá liečba trvala akosi dlho. Päť dní, vážení ! To je luxus. Ale ako si práve priznala, koleno máš okej. Potom je chyba inde, keď nepodávaš výkon. Navyše, dlho si vylihovala, dievča, a podpísalo sa ti to aj na postave,“ nešetril ma. „A nie iba na nej, ako odhadujem,“ dodal štipľavo.

Vedela som, že naráža na články v bulvárnej tlači, ktoré ma odfotili na troch celebritných večierkoch. No bože !

Pokývala som hlavou. „Dobre, možno mám nejaké to deko navyše,“ pripustila som.

„Nehovorím o dekách, hovorím o kilogramoch,“ pošúchal si bradu a zašuchotal akýmsi papierom. „Aj tréning si mala akýsi spomalený, tieto hodnoty vôbec nie sú postačujúce,“ skonštatoval s vážnym výrazom a uprene na mňa hľadel.

Ticho v miestnosti po jeho slovách sa dalo krájať.

Nadvihla som obočie. „To tu naozaj všetci sedíte a počítate moje kilá ? A máte k tomu aj príslušné grafy ? Lebo mali by ste mať !“ ironizovala som do úplného ticha.

Nikto ani nehlesol.

„No a riešenie ?“ spýtala som sa.

S odstupom času si uvedomujem – áno, moje správanie bolo neadekvátne. Športovec počúva svojho trénera na slovo a zvyčajne neoponuje. Tak som pracovala predtým. No čas dozrel. Dozrela aj moja trpezlivosť, neistota a dôvody vzoprieť sa. Moja túžba po zmene sa už dlho predierala na povrch a ja som sa akosi prestala brániť.

„Znova dvojfázový tréning,“ rozhodne vyhlásil Adam. „A poctivý,“ dodal. Pošúchal si bradu a nazrel na miniatúrny displej svojho tabletu.

Našpúlila som pery. „Ja ? Majsterka sveta ?“

„Dávno bývalá,“ odvrkol a ani nedvihol hlavu.

Hrala som sa s prameňom vlasov, ktorý ma šteklil na čele. „Mám dvadsaťpäť, ty máš do dôchodku dvojnásobne bližšie,“ odbila som Pavla. Prameň vlasov som odfúkla. „Stále som mladá.“

„Nie v tomto športe,“ nedal sa a venoval mi tvrdý pohľad.

„Myslíte, že mi klesá výkonnosť ? Toto mi chcete naznačiť ?“ poklopkala som ukazovákom po stole.

Žiadna reakcia.

Zasa to ťaživé ticho.

Prudko som vstala. „Tak načo chodíte okolo horúcej kaše a sedíte tu s hlavami sklonenými ako pri svetovej katastrofe ? Prečo sa mi to bojíte povedať ? Som podľa vás ufňukaná ženská ? Zrelá na odpis ?“ Hlas mi stúpal do vyšších tónov.

„To nie !“ odvetili takmer zborovo.

„Patrím do starého železa ?“ Rozhorčene som obchádzala okolo stola.

„Určite nie !“ zrýchlene zažmurkali.

Takmer dokonalá symbióza. Atmosféra však hustla.

Zovrelo mi žalúdok, ale snažila som sa nabrať silu a nedať sa zahnať do kúta. „Tak hľadajte riešenie ! Ja už totiž nevládzem,“ hlesla som.

„Aj zo zväzu už volali,“ skonštatoval Pavol a stisol pery. „Všimli si tvoje, mhm, váhavé výkony,“ mračil sa. „Musíme s tým niečo robiť, Katarína, toto neboli jediné preteky, s ktorými nie sme spokojní.“

Na chvíľu som zastala. „Ale čo ! ? Zo zväzu ? Naozaj ?“ pohŕdavo som sa zasmiala a prekrížila si ruky na hrudi v obrannej póze. „Oni aj chodia do práce ? Či iba so mnou výletovať na šampionáty ?“ zaútočila som ostro. Vnútri som sa však triasla ako osika.

„Neprovokuj,“ snažil sa ma upokojiť Adam. „Toto nie je cesta.“

„Nespoznávam ťa,“ šepol šokovaný Oskar, môj mentálny kouč. „Vrcholových športovcov môžu odrovnať zranenia, nie zlé výsledky či ženské maniere.

Zlostne som si ho premerala. Ale čo ! Toto mala byť moja zásadná opora, ak som niečo nezvládala alebo sa slabšie koncentrovala na výkony na ľade. Alebo ak ma príliš rozhodil horší výsledok na súťaži. Oskar sa mal starať o moju psychickú pohodu a zrazu sa tu predvádza !

Naklonila som hlavu. „Na-šli ste rie-še-nie ?“ zdôraznila som.

„Dvojnásobok tréningov,“ trval na svojom Adam. „Zásadná úprava životosprávy. Žiadne večierky s celebritami. Režim ako na začiatku sezóny. Zabudni na zábavu, máme kopu práce. Konkurencia je obrovská, nemôžeme pospávať.“

Vedel, o čom hovorí, neprekvapoval ma. No mňa už jeho slová ani odhodlanie akosi nemotivovali.

„Mám dosť skúseností,“ namietla som.

„V športe nie sú zásadné. Nikto z nás nemladne, uvedom si to. Nuž, aj vek si vyberá svoju daň,“ mudrovala druhá kondičná trénerka Lujza.

„Tak je, ako si povedala, Lu. Starneme všetci a pre športovcov to platí dvojnásobne,“ prisvedčil Oskar.

Už som to nevydržala. „Mal by si ma podporovať, Oskar,“ otočila som sa k nemu. „A ty ma naopak rozzúriš… Alibista !“ vyhŕkla som bez premýšľania a naklonila sa ponad stôl.

Oskar mal tesne po tridsiatke, svieže názory a spolupracoval so mnou už v čase, keď u nás pozícia športového psychológa alebo mentálneho kouča ešte ani poriadne neexistovala. Aj my s tímom sme ju objavili v zahraničí a dlho sme ju podceňovali a opomínali. No vývoju sa nedá brániť a dnes už každý športovec s tými najvyššími ambíciami má v tíme takého človeka a bez neho sa ani nepohne.

„Lujza má predsa pravdu,“ odpovedal chlácholivo. Neohrabane siahol po mojej ruke, no odtiahla som ju a narovnala som chrbát. Oskara som mala rada a dokázala som sa mu zdôveriť aj s osobnými problémami, no teraz ma poriadne rozčúlil !

„Aj Adam to jasne pomenoval. Vymetáš večierky, piješ alkohol,“ pokračoval ten zradca.

„Žijem,“ ohradila som sa.

Oskar sa však nedal odradiť. „Takto to predsa nemôže vyzerať, uznaj, Kati. Nepracuješ na sebe. Toto sa s režimom vrcholového športovca absolútne nezhoduje.“

„Juj ! Vskutku objavné,“ zhodnotila som piskľavo vysokým hlasom, aby som zvýraznila iróniu, až Oskar zalapal po dychu. „Akože žiadne večierky ? Nijaká zábava ? A aký režim ? Čo som outsider ? Robot ? Mám toho za sebou až-až, aj vás všetkých živím,“ šplechla som im nemilosrdne do tváre, lebo už ma fakt hnevali. „Takže viem, čo mám robiť. Tvrdý tréning nie je všetko, tak to môže vnímať iba teoretik. Rozhodujú mnohé iné okolnosti.“

Adam sa zahniezdil na stoličke a pokrútil hlavou nad mojou drzosťou.

„A ten tvoj nápadník…“ naznačil Oskar zrazu decentným tónom, ba priam ostýchavo.

„Miki ?“ zháčila som sa. Otočila som sa k nemu a prižmúrila som oči. „Čo je s ním ? A aký nápadník ? Je to môj priateľ.“

„Tak priateľ…“ Oskar sa rozhliadol po kolegoch, akoby si potreboval dodať odvahu. „To musíš ukončiť. Zbytočne ťa rozptyľuje.“

Šokoval ma. Čo to ten zúfalec tára ? „Akože ukončiť ? Vzťah ? A kto o takom niečom rozhodol ? Nepripadá do úvahy,“ prudko som sa zasa posadila. No proti Oskarovmu návrhu nik neprotestoval. „To si ako predstavujete ? Mikiho nezruším. Je mojím jediným kontaktom s realitou.“

Predstavila som si ho. O hlavu vyšší ako ja, čo pri mojich stopäťdesiatich siedmich centimetroch pre akéhokoľvek chlapa nebolo ťažké. Blond kučery, široký úsmev aj ramená. Chodili sme spolu asi rok. Sprevádzal ma na vystúpenia, súťaže, cestoval som mnou po svete a staral sa o moju pohodu lepšie ako mentálny kouč. Naozaj bol mojím kontaktom s rea-

litou, pretože som žila nielen medzi mantinelmi ľadovej plochy, ale aj mentálne : štadióny, lietadlá, autá a dokola konštantne rovnaký úzky okruh ľudí. Miki bol kúsok domova, ktorý mi na cestách chýbal a on mi ho poskytol. Možno som nemala pocit, že je to muž, s ktorým chcem zostať naveky… Vlastne ani neviem, či sa mi z neho vôbec niekedy osudovo podlamovali kolená. Páčil sa mi, to áno, bol to športový typ a bolo mi s ním príjemne. Potrebovala som jeho večne pozitívny náboj, potrebovala som vedľa seba aj ľudskú oporu. Chlapa, ktorý ma ľúbi a nič mi nevyčíta. Pre Mikiho nebol problém takmer nič, všetko bolo podľa neho riešiteľné. O budúcnosti som príliš nepremýšľala, ako vrcholová športovkyňa som vedela, že najdôležitejší je aktuálny okamih, prítomnosť.

No napriek všetkému ma zarazilo, ako sa mi môj pracovný tím odrazu chce zamiešať do súkromia. A najmä Oskar ? ! Nikdy na mňa takto nevyštartoval, skôr sa štylizoval do pozície bútľavej vŕby a občas ma postrčil či podporil. Preto ma prekvapilo, že ak o niečo išlo – napríklad keď vznikol tento konflikt – zaliečal sa vedeniu a ja som zrazu bola ako kus handry.

„Žiť ako mníška kvôli vám určite nebudem,“ vyriekla som zanovito.

„Aspoň omrvinku súkromia si zaslúžim. Nie som váš majetok ani otrok.“

„Dobre,“ odbil ma Adam naoko súhlasným slovíčkom, aby ma umlčal. „K tej divokej zábave. Predstav si, že by toto, čo predvádzaš, robili iné krasokorčuliarky. Alebo športovkyne vôbec. Počula si o takých ?“ spýtavo nadvihol obočie.

„Zopár by sa našlo…“ oponovala som a hlavou mi prebehlo niekoľko konkrétnych mien. A to nielen krasokorčuliarok.

„Také už v prvej lige nie sú,“ ohradil sa Adam.

Mykla som plecami.

„Nečítaš noviny ?“ pokračoval.

„Čítam. Nafukujete žuvačku na balón. Občas sa zabavím. No a čo ?“

„Kati, spamätaj sa konečne. Čo sa to s ňou deje ?“ otočil sa k Oskarovi, no vzápätí pokračoval : „Súhlasím, aj iné športovkyne občas vyjdú z domu medzi ľudí, to patrí k životu. Spočiatku si zábavu užívajú, no potom ju stupňujú a – končia. Veľmi rýchlo a trpko končia. Hlúpo hádžu za hlavu všetko, čo predtým ťažko dosiahli. Bláznia a blúznia. Večierky, kamošky, nákupy, frajeri, luxusné dovolenky, hlava plná nových kožuchov či kabeliek, potom celé dni na Instragrame. Totálne sprostosti. A k tomu horšie výsledky. Všetko sa totiž podpíše na výkone, aj popletené hodnoty. Nie je to nič pre vrcholového športovca. Ten žije ako gladiátor. Odovzdaný svojmu športu a výkonom. Úplne. Aj v tom je výnimočnosť športovca, presadia sa naozaj iba tí výnimoční.“

Akoby som to nevedela ! „Všetko som urobila. Každý môže mať krízy aj výkyvy vo výkonnosti,“ bránila som sa. „Potrebujem aj trochu vypustiť paru. Pauza by mi iba prospela.“

„Uprostred sezóny ? Vylúčené !“ zahrmel tréner. „Nepočúvaš, čo tu zaznelo ? Výnimočnosť špičkových športovcov je práve v tom, že taký tvrdý režim vydržia. Sú disciplinovaní. Bezvýhradne. Žiadne hlúpe nákupy, nočné párty, iba šport. Dokonalá koncentrácia, ktorú si ničím a nikým nedajú narušiť. Pravdou je, že to nezvládne každý. Mal som pocit, že v tomto máme jasno ! Nehovor mi, že sa zrazu túžiš zaradiť medzi sliepky, ktorým sa z prvého muža podlomia nohy a vykašlú sa na svoj talent a úspech.“

„Ako žena to vidím inak. A to sa ani necítim byť sliepkou,“ odula som sa.

„Počula si vari o podobných výčinoch Djokoviča ? Nadala ?“ spomenul dvoch tenisových géniov.

„Tenisti to majú inak…“ oponovala som.

Pokrútil hlavou. „Nemajú.“

„Majú ! Sú to chlapi ! A to značí jednoduchší život.“

Ibaže moje chatrné argumenty akosi neuspeli.

„Tvoj životný štýl pokrivkáva, si častejšie v bulvári ako na korčuliach,“ zareagoval Pavol.

„No a ? Nerobím to iba tak. Potrebujem reklamu, kontakty s novinármi, dať im aj iné témy ako suchárske korčule. Kraso nikoho nezaujíma, aj médiá žijú hokejom, futbalom… Reklama ma živí, nie váš zväz či klub,“ povedala som, narážajúc na najväčšie kampane, ktoré som vlani i v tomto roku dostala a finančne ma zabezpečili na celý život. Zariadila som si ich sama, bez ich pomoci, hoci aj zväz z nich finančne profitoval. A nie bezvýznamne.

„Ak si peniaze nepreflákaš trebárs na nákupoch v Paríži,“ podotkla Lujza.

„A keby aj ? Moje peniaze, moja vec,“ reagovala som príkro.

„Kolegovia, toto už azda…“ snažil sa upokojiť situáciu Pavol. „Azda sa tu nebudeme plašiť a strašiť, že nám uzavrie kariéru naša hviezda,“ zaliečal sa mi. „Nič také nehrozí, ale toto nedorozumenie musíme vyriešiť. A potom sa znova všetci pustíme naplno do práce !“ nahodil nie príliš presvedčivý úsmev, ktorým chcel prekryť nervozitu v miestnosti. „A podotýkam, vážení, aby tu neprichádzalo k omylu a výmene pozícií,“ na okamih zastal jeho zrak na mne. „Existuje tu azda nejaké vedenie, ktoré má robiť zásadné rozhodnutia.“

… a nie akýsi športovec, ten celkom posledný dielik reťaze, dokončila som si v duchu myšlienku, ktorú síce nedopovedal, no dovtípila som sa.

Lujza sa však nedala odradiť a húdla si svoje : „Naozaj, Katarína, povedz nám, či si niekde čítala o športovcoch typu Federera, prípadne aby sme nezachádzali ďaleko, tak napríklad u našej legendy Sabovčíka, v bulvárnych rubrikách ? Alebo tenisové Williamsky ? Češky Plíškové ? Biatlonová Nasťa v nedávnej minulosti ? Pravdaže, okrem ich účasti na oficiálnych športových prezentáciách. Vymetali večierky ? Kúpali sa nahí pred novinármi ?“

Lujzin príval slov bol nezastaviteľný a s očividným potešením vytiahla aj túto moju nedávnu bazénovú aférku na párty v dome známeho moderátora, keď som sa odviazala viac než zvyčajne.

„Majú tvrdý režim, akceptujú ho a žiadne flákanie si nedovolia, sú to dokonalí profíci. Športu sa buď odovzdáš celá, alebo pohoríš. Ani to radšej nemusíš skúšať, dnes je konkurencia silná. Mala som dojem, že to všetko dávno vieš. Takéto vyčíňanie a výkyvy hmotnosti aj nálad by sme skôr očakávali v puberte, ale ty si dávno dospelá. Nevidíš, ako sa svet vyvíja a čo sa deje okolo ? Na miesto každého šampióna sa tlačia ďalší desiati – mladší, šikovnejší. Máš silné a dlho budované meno, nezahadzuj všetko iba tak.“

„Pozri, dievča,“ prehovoril Pavol. „Šport neoklameš. Keby si bola speváčka, herečka… Tam raz horšie zahráš alebo máš kilo navyše, to si nikto nevšimne, a rolu v novom seriáli dostaneš, ak máš dobré kontakty medzi kadejakými režisérmi, scenáristami. Šport je v tomto krištáľovo čistý. Buď si odmakáš svoje, alebo nie, ale potom padáš strmo dolu. Každá námaha, snaha, drina sa ti skôr či neskôr vráti, ale aj lenivosť. Tá sa na ľade ukáže okamžite. A aj by som pohovoril o tvrdej konkurencii, ktorá čaká iba na zlyhanie súpera, ale to tu už zaznelo,“ povzdychol si a nazrel na hodinky.

„Spamätaj sa, lebo na krk ti dýchajú mladšie a sviežejšie dievčatá !“ neodpustila si ešte jednu jedovatú poznámku Lujza.

Nebavilo ma počúvať toľko výčitiek, potrebovala som čerstvý vzduch a slnko. Pri Lujziných slovách vo mne zahrkalo, ale tvárila som sa, akoby nič. „Takže – ak prisľúbim, že schudnem, môžeme toto trápne stretnutie skončiť ?“ vrátila som sa na začiatok tejto príšernej debaty. „Som smädná a hladná,“ posťažovala som sa.

„Dolu treba dať aspoň štyri kilá,“ rozhodne vyhlásil Adam. Čosi ťukal do tabletu, do súboru, kde si zapisoval údaje z našich tréningov a potom ich vyhodnocoval.

Zamračila som sa. „Štyri ? ! Mám štyridsaťštyri !“

„Kíl máš možno aj päťdesiat,“ poopravil ma jemne Tibor, klubový lekár.

„No určite !“ Tvrdo som dosadla na stoličku, až pod mojou mušou – trvám na tom – váhou zaškrípala.

„Nie si od toho ďaleko,“ prízvukoval. „Včera som ťa vážil. A aj tých štyridsaťštyri je číslo, aké by som na váhe videl nerád.“

Jeho slová ma trochu schladili. „Tak… Môžem korčuľovať aj v páre, nebude to tak vidieť… Čo myslíte ?“ fabulovala som.

Ale bola to hlúposť, naozaj iba taký malý krízový nápad. Vždy som bola sólistka, korčuľovanie v páre je úplne iný level, potrebovala by som dlhý čas na tréningy a nový systém, ak by som chcela súťažiť medzi dávno zohratými pármi. Uvedomovala som si, že to nepripadá do úvahy, ale skúsila som odviesť ich myšlienky iným smerom v snahe zbaviť sa tej nepríjemnej, útočnej porady.

Lujze môj návrh očividne vyrazil dych – a nielen jej.

Po chvíli prehovoril manažér klubu Pavol : „Si absolútne mimo, Katarína. Mimo ! Čo to splietaš za somariny ? V akom páre ?“ snažil sa o pokojný tón. V poslednej vete však už podľahol emóciám a doslova sa na mňa oboril.

Adam so slovami kolegu súhlasil a povzdychol si : „Ktože by ťa dvíhal nad hlavu ? Poznáš takú obeť ?“

A jeho asistent Ivan horlivo prikyvoval.

Obdivuhodná symbióza všetkých okolo mňa ! Iba ja som vytŕčala z davu ako čierna ovca.

Zarazila som sa, ale nechcela som to iba tak vzdať. „Jasné, som ako sud, ani okolo pása ma čochvíľa nikto neobčiahne, a nik ma neunesie, panebože, najmite mi rovno siláka Attilu Végha !“ zaúpela som.

„Nekecaj hlúposti !“ zahriakol ma Oskar.

Aký je dnes odporný, preblesklo mi hlavou. Pohrozili mu vari výpoveďou ? „Tak si spravte radosť a pošlite ma k tomu… k tomu profesorovi Birchenmayerovi,“ spomenula som známu filmovú postavičku bláznivého doktora z komédií s účtovníkom Fantozzim. „Ten ma dá do poriadku,“ zazubila som sa. „A potom môžem skúsiť aj tie páry, no nie ? Zväz mi určite odporučí celý rad možností, s ktorým korčuliarom by som mohla trénovať a pretekať,“ neodpustila som si narážku na nulovú základňu športovcov v tejto oblasti.

No nik okrem mňa sa pri stole nezasmial.

„Už sa upokoj,“ Adam vstal a začal sa prechádzať po kancelárii zasa on. „Povedali sme si toho dosť. Vyplýva z toho jednoznačne úloha pre nás – musíme makať viac. Poľavila si, ako sme už skonštatovali, rozptyľovala si sa… Dobre. Všetci sa o tom dozvedeli z novín, dobre. Ale aj to musí mať hranice. Od zajtra zvýšime tréningové dávky, vybehneme aj von, na bežeckú dráhu,“ naznačil plány.

„Neviem, či to chcem,“ povedala som, no vnútri ma zožierali iné úvahy.

A zasa ten záblesk ! Zažmurkala som. Odháňala som tú neodbytnú myšlienku, ktorá sa mi usalašila v hlave už dávno, no najskôr iba pospávala. Neskôr ma začala pokúšať. Ale už čoraz častejšie sa predierala pred ostatné. Úplne dopredu. Bodala a bodala.

„Pošlem ti domov mentálneho kouča, aby si sa dala dokopy ?“ navrhol Adam. „A kolega ti spracuje nový jedálny lístok, takto na ľade vyzerať predsa nemôžeš, ani do kostýmov sa nevpraceš.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Tiráž

1. kapitola