Jana Benková

ŠŤASTIE

Šťastie

Jana Benková

NAŠE VOJSKO

PRAHA2019

Všetky mená postáv a firiem v tomto príbehu sú vymyslené a nemajú žiadnu súvislosť so skutočnosťou.

Copyright © 2019 by Jana Benková

Cover and layout © 2019 by Michal Dočkal

Cover photo © 2019 by Andrea Belanská

Slovak edition © 2019 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1817-7

( 1. kapitola )

A bodka. Bodka, ťukla som do klávesnice. Obyčajná bodka. Ale aká zásadná !

Spokojne som sa pousmiala a s pohľadom prilepeným na obrazovku počítača som sa oprela. Zhlboka som sa nadýchla, ešte raz som prebehla očami posledné riadky, prstom zľahka klikla na Uložiť, v eufórii hrkla do seba zvyšok vody v pohári a vypla som počítač. Hra končí.

Bodka, jasala som v duchu, júúúj, naozaj posledná veta a bodka ! Skutočne som ju napísala ! Konečne ! Po dlhých mesiacoch práce, kradnutia času počas obedňajších prestávok v práci, a po desiatkach večerov, keď som si po deviatich hodinách v kancelárii doma znova sadala k počítaču a vymýšľala, kombinovala a vyťukávala jeden riadok za druhým. Niekedy sa to zo mňa valilo ako láva, inokedy ma dobehla únava z prežitého dňa, ale motivácia ma neopúšťala. No dnes sa práca skončila ! Tesne za polovicou stránky 279 sa uzavrel príbeh mladej ženy, ktorá rada nosila bláznivo rôznofarebné oblečenie podobne ako ja. Bola to skutočne veľká výzva, ale dokončila som, čo som chcela.

Tento text totiž nebol len taký obyčajný súbor plný písmeniek. Bol môj. Príbeh, ktorý som si nosila rok v hlave, až som jedného dňa nadobudla pocit, že mi odtiaľ vykypí. Rýchlo som schmatla notebook a pustila sa do písania svojho prvého románu z názvom Hra.

A poviem vám, je to úplne iný pocit ako bodka za rukopisom kohosi iného. Je to slasť ! Obrovská úľava ! Môj prvý román je hotový ! Zvládla som to ! Napísať knižku, ucelený príbeh plný všakovakých postáv vonkoncom nie je jednoduché, a aj z praxe editorky viem, že to nedokáže každý. Pocítila som poriadnu dávku hrdosti aj radosti. Chcelo sa mi smiať sa. A tancovať ! Vlastne – a prečo nie ? Svižne som odkopla papuče a začala som komicky poskakovať v nepravidelnom rytme bez hudby, iba do ticha svojho prenajatého petržalského dvojizbáku.

Presunula som sa do kuchyne. Tentoraz žiadne zábrany, zaslúžim si všetko, po čom túžim !

Veselo som otvorila chladničku a vybrala mlieko a vajíčka. Budú palacinky s horou šľahačky a čokolády. Alebo radšej lievance ! Banánové ! Potom sladký pomaranč… A oriešky, hŕba orieškov ! Aj čipsy k telke. Celý balík. Možno aj dva. No ešte predtým si zohrejem zvyšok hríbovej polievky od maminy, čo mi včera zabalila domov, zaumienila som si. Len čo som ju vybrala a položila na kuchynskú linku, začala rozvoniavať po celej miestnosti. Dnes si doprajem ! Zapla som plynový sporák pod hrnčekom s polievkou a pustila sa do miešania palacinkovej zmesi.

Bývala som sama, málokedy sa mi teda chcelo kúzliť veľkolepé jedlo. Zvyčajne som sa najedla vonku – sama či s kamarátkou, doma som si pripravovala iba jednoduché dobroty alebo rýchle obložené chlebíky. No tentoraz bola výnimočná príležitosť !

Už tretí rok som pôsobila ako editorka vo veľkom knižnom vydavateľstve. Najprv ma prijali na brigádu počas vysokej školy, potom sa z toho vykľula oficiálna seriózna stáž, a napokon som dostala ponuku zostať tam na plný úväzok. Úprimne som sa potešila, lebo ma proces prípravy a výroby kníh úplne fascinoval. A na Kniháreň som sa postupom času tak naviazala, že o inom pôsobisku som po skončení štúdia slovenčiny a histórie ani neuvažovala. Za tie dva roky hosťovačky počas výšky som sa v nevysokej žltej budove v širšom centre Bratislavy plnej ľudí a kníh udomácnila. Prenikla som do tajov realizácie kníh a táto práca ma úplne pohltila.

Nestala som sa hneď editorkou. Začínala som vo vstupnej hale na rozľahlej recepcii ako recepčná juniorka, keď som popri prednáškach v škole asistovala skutočnej recepčnej. Väčšinou to znamenalo iba prepájanie telefonátov či roznášanie poštových zásielok, ktoré priniesli kuriéri zamestnancom vydavateľstva. Bola to však skvelá oťukávačka ! Naskytla sa mi tak možnosť spoznať ľudí v Knihárni, zoznámiť sa s náplňou ich práce i pozíciami, a keďže mi úsmev z tváre takmer neschádzal, zrejme aj preto si ma mnohí z nich rýchlo obľúbili a už počas prvej študentskej dvojmesačnej stáže sa ma vypytovali, či vo vydavateľstve zostanem natrvalo.

Zostala som a neľutovala to ani jedinú sekundu. Každá zo skúseností, ktorú som v Knihárni získala, pre mňa bola prínosom. Hoci moja šéfka Katarína Bínová bola kapitolou samou osebe… Na jej aroganciu i svojský, hrubočizný až mužský hlas, výdatne sa rozliehajúci po chodbách celého poschodia, som si časom zvykla. Mala som predsa prácu snov ! Stala som sa súčasťou procesu a tímu, ktorý z obyčajného súboru riadkov v počítači vytvorí a vyrobí atraktívny produkt – knižku, ktorú si berieme so sebou na dovolenky, večer do postele alebo ju s úctou ukladáme na svoj pracovný stôl.

Keď som z recepcie postúpila o dve poschodia vyššie, dostala som úlohu pod dohľadom skúsenejšej pani Jozefíny posudzovať rukopisy začínajúcich autorov, ktorí atakovali emailovú adresu vydavateľstva naozaj v hojnom počte. Keď som po skončení školy nastúpila na miesto riadnej editorky, pani Jozefína sa porúčala na dôchodok a mňa hodili do vody, nech plávam samostatne. Cítila som veľký rešpekt, a preto som si v prvých mesiacoch často nosila prácu aj domov.

Neprekážalo mi to. Vôbec mi nepripadlo zaťažko vzdať sa návštevy kina s kamarátkami, keď bolo treba dočítať niektorý z textov a napísať k nemu hodnotenie či odporúčania. Totiž, ctižiadostiví „autori“ do Knihárne posielali skutočne kadečo. Výlevy pocitov, fantázie, poviedky, ktoré nemali hlavu ani pätu. Boli aj takí, ktorí si vydanie knihy dohadovali za zatvorenými dverami Bínovej darčekovými košmi plnými alkoholu a bonboniér, ďalší pochopili komunikáciu s vydavateľstvom ako četovanie z dlhej chvíle a donekonečna sa domáhali podrobnejšieho spresňovania dôvodov, prečo nemôže z ich napríklad iba tridsaťstranového ( ! ) zmätočného rukopisu vzniknúť knižka, iní zasa podráždene reagovali na červené more mojich úprav, že oni pravopis v škole predsa vždy vedeli, tak tam nemôžu mať až toľko chýb.

Ale postupom času a praxou som získala skúsenosti i vlastný grif, ako čo najrýchlejšie a spoľahlivo oddeliť zrno od pliev. Ak som chcela rukopis posúdiť kompetentne, musela som ho poctivo prečítať celý, hoci niekedy som už po troch stranách vedela, že autora talent obišiel z poriadnej diaľky. Inokedy som sa zasa ponorila do textu s takým entuziazmom, že som zabudla aj na obed.

Bavilo ma čítať stále nové výsledky fantázie skúsených spisovateľov, ale aj objavovať a ťahať na svetlo sveta produkty úplne nových, talentovaných autorov. Práca to bola často veľmi dynamická – a to nielen pre neustále sa zvyšujúce množstvo rukopisov, ktorými bola Kniháreň doslova zaplavená. Aj samotná spolupráca so spisovateľmi mala svoje čaro. Jeden bol pokorný, vyrovnaný a nechal si poradiť, iný bol živel, ktorému som musela zdôvodňovať každé jedno upravené slovo, ďalší zasa nepovolil ani o piaď, keď som mu navrhla napríklad zmenu titulu knihy, aby bol údernejší a čitateľov viac zaujal.

Ale povedzte, ktorá práca s ľuďmi je jednoduchá ?

Pre mňa bol každý rukopis výzvou a každým ďalším som sa aj niečo nové naučila. Možno preto ani nebude pre šéfku prekvapením, že som i ja začala snívať o samotnom písaní, nielen o redigovaní cudzích textov. Zvlášť, keď moja túžba napísať knižku nevznikla len tak, počas čakania v obchode pri pokladnici, ani z nudy počas dlhých zimných večerov. Na všetkých stupňoch škôl som sa angažovala v žiackych či študentských časopisoch, skladala som básničky, texty fiktívnych pesničiek, ktoré som si sama vymýšľala a spievala v kúpeľni pred zrkadlom, ale aj eseje, poviedky, rozhovory so šikovnými spolužiakmi. Isto, je to niečo iné ako vytvoriť väčšie dielo – román, ale určité skúsenosti som mala.

Ponorená do vlastných úvah som sa zahľadela na tanier s kopcom vysmažených palaciniek. Týčil sa už do úctyhodnej výšky. Zasa som sa nechala uniesť, pomyslela som si, a panvicu som pre istotu radšej odložila. Opatrne som odobrala zvrchu kopčeka tri palacinky, po krátkom zaváhaní ešte jednu, a ďalších zhruba desať som jemne prikryla alobalom a odniesla susedom v byte oproti môjmu.

Bývala tam mladá rodina s dvoma deťúrencami. Mama Ivka varila a vypekala ostošesť a často aj ona mne zvykla nečakane a príjemne osladiť deň čerstvými šiškami alebo kúskom svojho vynikajúceho kysnutého koláča.

Maríne som o svojom románe povedala, keď sme si už tradične v piatok spolu vyšli do obchodného centra na nákupy a do kina na jeden z nových filmov. Takmer každú sobotu sme sa totiž obe rozbehli na návštevu k rodičom – ona do Kalinkova, ja do Trenčína, piatky teda patrili iba nám a zábave.

Pri mojej zmienke o knihe nadšene zvýskla, no vzápätí si dlaňou prikryla ústa a kontrolne sa rozhliadla okolo seba. „Prepáč, stále zabúdam, že už nie som na základke…“ chichotala sa, keď sme sa s papierovými taškami z našich obľúbených obchodov usadili v malej kaviarni vedľa kina.

Filmovú novinku s Chrisom Hemsworthom premietali až o hodinu a my sme dostali chuť na kávu. Marína bola o necelý rok mladšia a bola aj mojou kolegyňou. Do Knihárne sme nastúpili takmer naraz, v jednom polroku. Aj nás napokon usadili do jednej miestnosti, malej kancelárie na konci chodby, takže sme sa veľmi rýchlo skamarátili. Bolo to milé dievča, láskavé, dobrosrdečné, chorobne zvedavé a primerane bláznivé. Preto sme si rozumeli. V Bratislave bola mojou zásadnou oporou a vzájomne sme si hovorievali všetko. Takže o mojom románe musela vedieť medzi prvými.

Podozrievavo prižmúrila oči : „Tak preto si sa tvárila tak tajuplne a nemala si čas vybehnúť s babami na lyže !“ vyhlásila rozrušene. „Rozprávaj a preháňaj, čo si stvorila ? O čom je to? A fakt román ? To si ako vymyslela, prosím ťa ? Sama ? Tebe vari nestačia tie kvantá textu, cez ktoré sa boríme celé dni ? Nelezie ti to z hlavy aj ušami ? Ešte si si potrebovala naložiť viac?“

„Kým nebolo nič hotové, netreba šíriť paniku.“

Ale jej otázky ma príjemne šteklili v žalúdku. Vlastne až teraz, keď som o knihe hovorila s ňou, som si uvedomovala realitu. Mne sa fakt podarilo napísať román ! Teda, nezakríknime to, zahriakla som sa v duchu. Ešte nič nie je isté.

Tú vetu som vyslovila aj nahlas.

„Akože nie je isté ?“ začudovala sa Marína a živo gestikulovala. „A komu by, preboha, dali v Knihárni šancu, ak nie vlastnému človeku? Si mladá, krásna, máš všetky predpoklady zaujať aj novinárov. Tvoje plagáty sa budú krásne vynímať v každom kníhkupectve. Ja to už normálne vidím ! Bilbordy pri nákupných centrách a na križovatkách ! Natália Maľovaná s novým bestsellerom !“

Jej nadšenie ma hrialo. Každý vám dnes tak nedopraje. Vedela som, že sa Maríne môžem zdôveriť. Nikomu nič neprezradí a poradí mi.

V hrubých líniách som jej porozprávala, o čom je moja Hra.

„Konečne som z teba vydolovala aspoň to ! A vieš čo? Tá hlavná hrdinka Diana mi pripomína teba. Minimálne tým obliekaním,“ skonštatovala s úsmevom a pritiahla si k sebe jeden z miniatúrnych podnosov so šálkou a sladkou jednohubkou, ktoré nám práve priniesla bacuľatá čašníčka.

No dobre. Priznávam, mala som úchylku ponavliekať na seba také množstvo farieb, na aké by si len tak hocikto netrúfol, ale aj Marína vravela, že vždy z toho vznikne celkom zaujímavá a štýlová kombinácia. Dnes som na tom bola trochu triezvejšie – žlté pančuchy, žiarivo modré šaty pod kolená, tenký červený kabát s obrovskými žltými bodkami a vo farbe slnka som mala aj veľkú kabelu, ktorú som nosila cez plece a ktorá zvládla zhltnúť aj moje menšie nákupy potravín cestou z práce. Mávala som však aj bláznivejšie dni, farby ma jednoducho bavili.

„Preto má tá baba z knihy prezývku Lentilka.“ Odhryzla som si kúsok čokoládového minikoláčika, ktorý čakal na svoju príležitosť vedľa horúceho nápoja, a olizla si z pier stopu po ľahučkom kréme. „Niečo zo mňa tam musí byť.“

„Jasné, spisovatelia to zvyknú vravieť : nie, nie, kniha nie je o mne, ale čosi z môjho života tam muselo prekĺznuť…“ podotkla moja kamarátka a zrýchlene miešala svoju kávu. „Je to krásny príbeh. Žiadna telenovela, cítiť z toho skutočný život, s písmenkami vieš narábať naozaj šikovne, máš talent.“

„Telenovelu som ani nechcela písať,“ ohradila som sa.

„Máš tam veľa lásky, ale najviac je tam tej k peniazom.“

„A čo iné dnes hýbe svetom?“ zaškľabila som sa.

Pustila lyžičku, až zacinkala, dvihla ruky a naznačila ústup. „Dobre, dobre, pochopila som. A čo s tým teraz budeš robiť ?“ naklonila sa ku mne.

Odpila som si z kávy. Bola skvelá. „Pôjdem za Bínovou.“

Marína nesúhlasne zažmurkala.

„A nechceš to radšej dať najskôr prečítať mne ? Alebo Mišovi ?“

Narážala na sympatického kolegu z vedľajšej kancelárie, ktorý editoval trilery, horory a občas ich aj prekladal z angličtiny. Vždy sa na mňa usmieval a Marína bola presvedčená, že po mne ide.

Pokrútila som hlavou. „Písala som to tak dlho, že sa mi nechce čakať na to, že si to niekto prečíta a až potom pôjdem za tými hore. Dám to rovno im, prepáč,“ doplnila som ospravedlnenie, keď sklamane pokrčila čelo. „Čítať to, samozrejme, budeš, tvoj názor ma zaujíma, ale chcem, aby to mala Bínová na stole čím skôr a rozhodla, či má zmysel niečo s tým robiť. Chápeš?“

Maríne sa vyjasnila tvár, no trvala na svojom : „Dobre, ty nedočkavec, rozumiem, ale jej to neponúkaj.“

Spozornela som. „Prečo?“

„Bude to ti platné asi do takej miery ako ponorke stierače.“

„Ako to myslíš?“

„Iba ťa to zdrží, a to je to, čo nechceš, ako si pred chvíľkou spomenula. Bínová má veľa práce s lakovaním nechtov a preberaním darčekových košov od kadejakých zneistených autoriek, čo jej škrabkajú na zavreté dvere. Buď to bude mesiac sušiť na stole s tým, že je extrémne zaneprázdnená, alebo sa na to rovno vykašle a knihu ti zamietne, ani nestihneš vyjsť z jej kancelárie,“ presviedčala ma.

Zahniezdila som sa na stoličke a nohou som nechtiac zavadila o papierové tašky uložené vedľa stola. Zašuchorili. Na slovách Maríny niečo bude, zamyslela som sa. „To vážne ?“

„Tie jej hrubé spôsoby…“ naznačila s plnými ústami a prevrátila oči. „Môže ťa odradiť, znechutiť. To by bola škoda. Choď priamo za Kraťasom,“ zdôraznila.

„Nuž, Bínová je čudná, ale každý je nejaký,“ bránila som ju. „Je to moja šéfka, na tom nič nezmením.“ Bránila som ju však iba naoko. Marína mala pravdu, Bínová bola nepríjemná, náladová osoba. Niekedy sa tvárila, že ma chce objať za to, že s ňou nastupujem do výťahu, inokedy mala taký odmeraný výraz, že som sa ju aj bála pozdraviť. Mala však dlhú prax, veľa skúseností, vedela, o čom je práca na knihe, ovládala všetky jej špecifiká. Jej názor pre mňa teda bol dôležitý nielen preto, že je moja nadriadená. V konečnom dôsledku však aj tak o vydaní môjho rukopisu rozhodne veľký šéf Vlado Krátky.

Poklopkala som po stole, aby som si získala pozornosť Maríny, ktorá sa zubila na akéhosi muža v obleku pri vedľajšom stole. „Ale čo ak sa jej to dotkne ? Je moja priama nadriadená, on generálny riaditeľ. K nemu môžeme chodiť iba s jej súhlasom.“ Tak nás usmerňovali personalisti v rámci firemnej hierarchie už pri nástupe do Knihárne.

Marína sa zjavne neochotne otočila ku mne. „No tak to porušíš, a čo?“ mykla plecom. „Využi čas, keď Bínová práve nebude v kancelárii, a vybehni na štvrté poschodie.“

Zalapala som po dychu. „To iba tak? Kraťas ma neprijme,“ namietla som, keď som si ho predstavila. „Istotne ani nepozná moje meno ! Budem rada, ak si ma nepomýli s nejakou návštevou. Alebo oneskorenou upratovačkou.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

( 1. kapitola )