TEMNÝ

Eva

Hrašková

VÝDYCH

Kristína

Ježovičová

Copyright © 2020 by Eva Hrašková, Kristína Ježovičová

Cover and layout © 2020 by Michal Dočkal

Slovak edition © 2020 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1895-5 (viazaná)

ISBN 978-80-206-1896-2 (brožovaná)

APRÍL 2010

Keď so vzrušením v hlase prezradil, aké miesto vybral na ďalší spoločný výlet, zbledla. Historky o Krvavých Šenkoch obiehali celé Slovensko, desili i obyvateľov Bystrice. Jedného celkom určite. Stačilo zadať do vyhľadávača názov, a už mala milión dôvodov, prečo sem neísť. Vyratúvala strhujúce príbehy, ktoré zozbierala na internete.

„Ide o dobrodružstvo,“ zasmial sa nad jej obavami. „Adrenalín je pri takomto niečom na prvom mieste.“ Záblesk očakávania v jeho pohľade prezradil, že nestrpí žiadne ďalšie námietky.

„Nemali sme sem chodiť,“ znovu rýpala, keď opatrne vystupovala z auta. Jednu nohu v bielej teniske položila do vysokej neudržiavanej trávy, vzápätí zaváhala. Z vrecka bundy vytiahla mobil, no automaticky ho vsunula späť. Zahryzla si do spodnej pery. „Nie je to tu také malé, aby sme ten tvoj poklad objavili aj bez GPS.“ Peter si prešiel rukou po tvári. Nervózne prešľapoval pred dverami spolujazdca.

„Keď už sme tu ? Neblázni. Pre istotu vezmi aj baterku.“ Kristína zalovila v úložnom priestore. Nahmatala podlhovastý tvar a baterku vytiahla. Nepustí ju z rúk za žiadnu cenu ! Určite sa im zíde. Príjemné aprílové počasie ešte stále sľubovalo včasné zotmenie.

„Daj aj mne,“ načiahla sa po škatuľke cigariet, ktorú jej priateľ zamyslene držal v ruke. Sledovala smer, ktorým sa neprítomne díval.

„Tak ideme ? “ provokačne sa usmial na svoju bojazlivú partnerku a podal jej ruku. Pevne mu ju stisla. Keď si uvedomila, že vyrazil opačným smerom, ako sa nachádza les, aspoň trošku sa jej uľavilo.

„V tejto budove vraj videli postavu chlapčeka. Mŕtveho,“ ukázala na okná s povybíjanými sklami.

„Naozaj by si si to mohla odpustiť,“ vykročil ešte rezkejšie. „Nejdeme točiť Akty X. O tvoje duchárčiny nestojím.“ Z vrecka rifieľ vytiahol mobil a zapol navigačný systém, do ktorého ešte doma starostlivo naťukal súradnice. Stále žiadny signál. Pokúsil sa načítať ich ešte raz, no bezvýsledne. Mobil strčil na svoje miesto. „Keď sa budeme držať spolu, bude nám to trvať dlhšie. Myslím, že by sme sa mali rozdeliť.“

„Na to môžeš zabudnúť,“ Kika sa zakvačila do priateľovej ruky ešte pevnejšie. Jej strach ho zlomil. „Ale,“ na chvíľu zaváhala. „Mám lepší nápad. Dajme si selfie pri tabuli obce a môžeš si urobiť zárez nad,“ zodvihla ruky a do vzduchu nakreslila úvodzovky, „posteľou. Ďalšia úloha splnená.“

„A nebojíš sa, že by sme na tej fotke mali aj ducha ? “ doberal si ju. Kristína urazene pustila jeho dlaň a vyrazila dopredu. Takmer jej nestačil. Dobehol ju až tesne pred vchodom do bytovky. Letmo pozreli jeden na druhého, aby sa utvrdili, že chcú vojsť. „Je tu Sákaz stupu,“ s úškrnom na perách prečítal skomolený červený nápis na bielej popraskanej doske.

Prevrátila oči. „Nech sa páči, páni majú prednosť,“ gestom ruky naznačila, že ho bude nasledovať.

„Donedávna si sa bila za emancipáciu,“ provokoval, no do ošarpanej budovy vstupovali bez slova. Svetlo z vonku mierne osvetľovalo priestory vnútri. Tiene, ktoré vrhali ich postavy, ich sprevádzali a kde-tu prekrývali špinu, ktorá sa rozťahovala nielen po podlahe, ale i stenách. Hneď na prízemí našli niekoľko kartónov, ktoré tu pravdepodobne v sutinách zanechali dočasní obyvatelia. Kristíne niečo zapraskalo pod podrážkou a nebyť Petra, zosypala by sa na zem.

„Sklo, do riti ! “ vyľakane zvreskla.

„Baterku,“ natrčil k nej ruku. Napriek tomu, že bola odhodlaná nepustiť ju, neochotne mu ju podala. Aj tak sa musí sústrediť na to, čo má pod nohami.

Zasvietil na akési vedro, ktoré stálo v miestnosti bez okna. „Hľadáme nádobu, nezabúdaj.“

Obaja spozorneli, keď začuli akési šuchnutie, ako keď sa lem príliš dlhého kabáta pri náhlení obtrie o podlahu. Pomalými krokmi vychádzali z malej miestnosti. Pred očami im prebehla čierna mačka.

„Kristove rany, odchádzam ! “ zvreskla Kristína.

„Nerob paniku, vždy sa dá všetko rozumne vysvetliť. Bola to len mačka ! “ Slovo len zámerne zdôraznil, akoby presviedčal i sám seba.

„Vraj tu našli tri mŕtve ženy,“ dobiedzala ďalej. Nemala čo stratiť. Nechcela tu stráviť ani minútu navyše. „Chceli ich krv pre…“ nestihla dopovedať, lebo ju prerušil.

„Prestaň s tými báchorkami ! Obom nám to znepríjemňuješ. Myslel som, že sa ti to bude páčiť. Miesto toho vyťahuješ tristoročné povedačky starých ľudí ! “

„Pre niečo vznikli, nemyslíš ? “ Jeho pohľad ju zamrazil.

„Ak chceš, počkaj ma v aute. Určite sme už na dosah.“

„Zabudni, že budem sama,“ pokrútila hlavou. Aj ona mala túto hru rada. Navštívili vďaka nej zaujímavé miesta nielen na Slovensku, ale aj v celej Európe, no z duše nenávidela všetky tie, ktoré dýchali niečím, čo jej naháňalo strach. Krvavé Šenky vďaka ich povesti vyhodnotila ako najdesivejšie. „Poďme von, možno tam niečo nájdeme,“ navrhla medovým hlasom. Všimla si, že Peter zaťal sánku, zvrtol sa na päte a smeroval k východu. Opäť dosiahla, čo chcela.

„Tak hľadaj v okolí, neprehliadni nič, čo by mohlo aspoň trochu pripomínať úkryt. Nezabudni, nesmie na to pršať, nik by nechcel, aby skryté predmety zničil dážd.“

Slnko sa už dotýkalo kopca, pred ktorým sa vynímal les. Priťahoval ho už na začiatku. Majú maximálne hodinku, potom sa tmou hľadanie ešte viac skomplikuje. Nerád by sa vzdal a odišiel domov s prázdnymi rukami. Možno mal naozaj radšej na toto dobrodružstvo vziať jedného z kamarátov. Ženská zbytočne vymýšľa. Všimol si, ako Kristína pchá ruku do nejakej diery v zemi. Zrazu sa jej vreskot ozýval celou osadou.

„Čo jačíš ? “ dobehol k nej, kľakol si na kolená. Nedbal, že si ich zašpiní od trávy.

„Je-je tam,“ jachtala zo seba vyplašene. „Je mŕtva,“ ruky sa jej triasli ako pri zimnici.

„Kto je tam ? “ zohýbal sa, svietil baterkou do diery, ktorá mohla mať dĺžku aj pol druha metra, na konci sa kľukatila. Vyzerala ako pôvodné základy nejakej budovy.

„Mačka… Je tam mŕtva mačka,“ zašepkala. S neprítomným pohľadom vyzerala ako chvíľu pred zbláznením.

„Mačka ? A za mačku robíš cirkus ? “

„Strčila som do nej prst. Je to zdochlina ! “ znechutene si otierala zašpinenú ruku o trávu.

„Tak si vytiahni dezinfekčné vreckovky a poriadne sa poutieraj. Normálne si ma dostala. Zľakol som sa, že si skutočne niečo našla.“ Peter sa postavil a oprášil si zašpinené kolená. Pozrel sa pred seba a vtedy si všimol miesto, kde sa kedysi muselo vchádzať do starej pivnice pri krčme, o ktorej si aj on čo-to na internete prečítal.

„Myslím, že som našiel, čo sme hľadali.“ Od vstupu do pivnice ich delilo možno desať väčších krokov. Kristína okolo seba pohádzala všetky použité dezinfekčné utierky.„Zabudni, že ich pred odchodom pozbieram. Sú na nich zvyšky zdochliny,“ rozhádzané papiere jednoducho obkročila a rozbehla sa za Petrom. „Varujem ťa, ak tam nebudú ukryté veci, ktoré hľadáme, beriem kľúče, sadnem do auta a nechám ťa tu. Hľadaj si to pre mňa za mňa aj do budúceho roka ! “ Postupovala pomaly za ním. Neznášala stiesnené priestory. Aj to bola jedna z jej fóbií. No túto mali s Petrom spoločnú. Bola drobnejšia, a tak predpokladala, že ju bude chcieť presvedčiť, aby vstúpila prvá, ak bude vchod nižší alebo zúžený. No po adrenalínových zážitkoch s tými prekliatymi mačkami už riskovať nebude.„Je tu zámok,“ zamrmlal Peter a posvietil si na dvere baterkou.

„Tak tam určite nebude nič ukryté. Nikdy sa predmety nezamykajú,“ nazerala priateľovi cez plece, aby sa presvedčila, že sa nemýli.

„To je teda postreh. Podrž svetlo, možno je to zatvorené len naoko.“ Pomykal starým zámkom a ten sa bez najmenšieho použitia sily po jednom cvaknutí otvoril. Odopol hrdzavú haspru a potlačil zbité drevené dosky, ktoré mali pripomínať dvere. Ovalil ich stuchnutý zápach.

„Sme v cieli, ideš prvá ? “ Opäť len provokoval. Vedel, že zážitkov má na dnes dosť.

Prešiel dva kroky, svetlo baterky namieril do miestnosti a vtedy ju uvidel. Nehybne ležala na zemi a mala ďaleko od prízrakov, o ktorých Kristína čítala. Krátke červené šaty sa jej rozprestierali okolo obnažených stehien. Podvedome zapažil ruku, aby zabránil svojej priateľke vojsť. Naplo ho. Cúvol. Potom ešte o jeden krok. Kristína vyľakane cúvla tiež.

„Zavolaj políciu ! “ zareval. V očiach ho čosi štípalo už od začiatku. Až teraz konečne vedel pôvod zápachu identifikovať. Neboli to zvyšky zimných zásob, ale pach hnijúceho mäsa, pleseň alebo niečo, čo mu nápadne pripomínalo vápno.

„Čo tam je ? Peter, čo tam je ? “ vyplašene na neho kričala, triasla mu ramenom.

„Do riti! Mŕtvola! V tej pivnici je mŕtva žena,“ roztrasenými rukami vybral telefón. Snažil sa vytočiť stopäťdesiat osmičku, no telefón ešte stále neukazoval ani len náznak signálu. „Poďme ! “ Zdrapol Kristínu za ruku a vliekol ju k autu tak rýchlo, že nestačila s dychom. Až keď si obaja sadli do auta, nadýchol sa zhlboka, akoby mu práve vzduch v pľúcach mal pomôcť upokojiť sa. Zamkol auto. Ešte stále sa trasúcimi rukami vytiahol kľúče a pokúsil sa otočiť tým najväčším v zapaľovaní. Pohli sa.

„Sleduj signál,“ precedil cez zuby.

Kristíne sa po lícach kotúľali slzy, no tentoraz nekládla zbytočné otázky, nečastovala ho výčitkami, že si dobrodružstvo vybral sám. Civela na mobil a potom cez okno a znova na mobil.

„Už,“ zašepkala, keď sa dostali zopár metrov za značku dediny. Peter jej vzal telefón z rúk a opäť vytočil trojmiestne číslo. Po treťom zazvonení pevným hlasom povedal : „Našli sme mŕtvu ženu v Krvavých Šenkoch. Samozrejme, počkáme vás.“

O PÄŤ ROKOV NESKÔR

I.

„Mám to ! “ vykríkla sama pre seba Rebeka Zimová, len čo zatvorila dvere auta. Milovala prácu psychologičky. Stačilo by, ak by klient vzal jeden z produktov, ale on sa predbežne rozhodol vziať všetky tri. Takto si zabezpečí nadštandardný príjem, ale hlavne zamestná hlavu. Musí. Inak ju spomienky opäť stiahnu a to nesmie dovoliť.

Keď vyšla z mesta pod Urpínom na rýchlostnú cestu, vytočila číslo s najčastejšou frekvenciou volaní.

„Čakám len dobré správy,“ začula okamžite.

„Nič iné som ti ani nechcela povedať. Dostala som ten projekt. Lepšie povedané, všetky tri.“

„Šikovné dievča,“ povedal polooficiálne.

„Čakám odmenu. Podľa možností sladkú, skočíme do Music caffé ? “

„Tak sa ponáhľaj.“ V pozadí okrem jeho hlasu začula ešte ďalší. Ženský. Niekto vošiel bez vyzvania ? Pozrela na hodiny. O tomto čase zvykne mať konzultácie so študentmi.

„Nenechaj ich čakať, ešte si to s nasávaním vedomostí rozmyslia,“ zahnala predstavu študentky v ultrakrátkej minisukni. Ešte si príliš živo pamätala zbrane, ktoré s Karin najčastejšie počas štúdia využívali. Tie ďalšie boli prísne tajné a výlučne ich. Presne vedeli, aké pózy ich zámeny prezradia, ako sa nemôžu smiať, aby boli jednoducho odlíšiteľné.

„Musím končiť. Dávaj si pozor a ozvi sa, keď budeš vchádzať do Trnavy. Vyzdvihnem ťa v práci.“ Žiadne Milujem ťa na záver nezaznelo, no zvykla si.

Rekapitulácia dnešného dňa spôsobila, že sa opäť sústredila na cestu, až keď si všimla ostré červené brzdové svetlá auta, ktoré ju predchádzalo zľava. Obmedzujúco sa zaradila. Automaticky stúpila na brzdu. Úspešne sa vyhla nepríjemnému šmyku aj zrážke. Intenzita padajúceho snehu sa stupňovala. Výhľad na cestu sa zhoršoval.

Kúsok pred Nitrou blikali na návesnej tabuli upozornenia na klzký povrch vozovky. Už len zopár desiatok kilometrov a bude vo firme. Odovzdá kolegovi služobné auto, aby sa zajtra nemusela do práce ponáhľať. Z rádia sa ozval hlas jej obľúbeného moderátora. Sľuboval novinky z ciest, automaticky pridala hlas.

„Pre kamióny je uzatvorený horský priechod Donovaly, Šútovce, a cesta prvej triedy číslo šesťdesiatštyri v úseku Nitrianske Pravno – Fačkovo sedlo. Pozor si dávajte aj na ostatných horských priechodoch, kde rýchlo mrznúca vrstva nového snehu spôsobuje poľadovicu. Rýchlostná cesta R1 je kvôli vážnej nehode medzi Nitrou a Sereďou neprejazdná. Buďte opatrní, polícia odkláňa dopravu na Hlohovec po ceste v smere na Rišňovce. Teraz si pustíme niečo, čo vám spríjemní…“ Rebeka rádio nahnevane stíšila, akoby práve ono mohlo za to, že sa jej cesta domov značne natiahne. Dúfala, že aspoň jeden deň dorazí z práce v normálnom čase. Nervózne treskla po volante. Zo sedadla spolujazdca zobrala telefón. Zavolá Lukášovi, že sa zdrží dlhšie, ako predpokladala. Mohol by ju počkať v meste. Nešikovne vytočila jeho číslo, no nik nedvíhal. Sklamane ho hodila do priehradky vedľa riadiacej páky.

Autá pred ňou spomalili tak, že musela podradiť rýchlosť. Po niekoľkých metroch opäť. Všetci podľa pokynov príslušníkov policajného zboru opúšťali rýchlostnú cestu. Možno by jej mrznúcich uniformovaných mužíkov prišlo ľúto, ale po skúsenostiach spred piatich rokov ich pomyselne všetkých hodila do jedného vreca. Naň nalepila nálepku – nemožní. Opäť podradila a slimačím tempom opúšťala cestu, ktorá jej sľubovala pomerne rýchly dojazd. Nasledovala autá pred ňou podľa pokynu ďalšieho mladého muža v zelenej reflexnej bunde. Až vtedy jej zaplo.

Cesta, na ktorú ju polícia navádzala, bola cestou, po ktorej už nikdy v živote nechcela prejsť.Telom jej prebehli zimomriavky, zahryzla si do pery tak silno, že v ústach pocítila chuť železa. Poriadne stúpila na plyn, auto sprvoti chytilo mierny šmyk, no vzápätí sa ustálilo na ceste. Čaká ju skúška odvahy. Nevie, či je až taká odvážna. Február. Ako to vtedy vraveli ? Mohla tam ležať aj dva mesiace. Čas smrti sa nedal presne určiť, kvôli zime, ktorá telo udržala v pôvodnom stave, aj kvôli vápencovej pôde.

„Čert aby to vzal ! Do pekla aj s nespravodlivým svetom,“ po pravej strane míňala reštauráciu. Čím väčšmi sa približovala, tým rýchlejšie jej pulzoval tep. Dýchalo sa jej ťažšie. Jediným tlačidlom vypla kúrenie. Pootvorila okno. Ľadovými rukami silnejšie zovrela volant. Potrebovala čerstvý vzduch. Potrebovala sa zhlboka nadýchnuť.

Už len pár metrov ju delilo od tabule. Označovala časť Lehoty, ktorú z duše nenávidela. Rádio v aute stratilo signál. Z reproduktorov sa ozýval šum. Prišlo jej nevoľno. Vedela, že musí okamžite zastať, inak sa stane nešťastie. Rovnako vedela, že nemá fyzický problém, že je to len trauma, ktorú nedokázala prekonať. Toto miesto na ňu dýchalo smrťou a tá mala Karininu tvár. Psychická bolesť je často horšia a ťažšie liečiteľná ako fyzická. O tom vedela svoje, no absolútne to nedokázala kontrolovať. S roztrasenou rukou stlačila výstražný trojuholník, no napokon ho impulzívne stisla ešte raz. V tomto nečase nesmie zmätkovať, ani zastavovať pri krajnici.

Všetko je v poriadku. Nebudem sa tam pozerať. Budem sledovať len cestu. Nič iné, iba cestu.Napočítala do päť, potom všetok vzduch vydýchla. Zopakovala to ešte dvakrát. Dychové cvičenia radila všetkým svojim klientom na zníženie stresu. Nie vždy však zaberali podľa jej predstáv a štúdií, praktizovaných na vybraných vzorkách ľudí v krízových situáciách. Keď sa trošku uvoľnila, privrela okno, aby neprechladla. Po toľkých rokoch ešte stále potrebuje využívať rady psychiatra, ktorého pomoc vyhľadala, keď sem zavítala po prvýkrát. Po toľkých rokoch ešte stále spomienky spaľujú. Zažmurkala. Obraz Karin spred auta zmizol.

***

„Mala by si si ľahnúť, ráno skoro vstávaš,“ Lukáš sa zaprel o sedadlo kancelárskej stoličky, na ktorej Rebeka sedela. Pevnými ramenami ju objal a nasával vôňu jej vlasov. Napriek sľubom, že si spolu vyjdú, aby oslávili úspešný obchod, sa odviezli rovno domov. Vyzdvihol ju chvíľu pred siedmou. Bola rozrušená a unavená. Až po sprche, s upreným pohľadom do prázdna, mu rozpovedala o svojej ceste domov. Jej postoj k smrti jej dvojčaťa mu naháňal strach. Ich debata o Karin skončila zakaždým rovnako.

Rebeka sa rozplakala, odohnala ho od seba so slovami, že nikdy nebude rozumieť putu, ktoré ich spája. Zopárkrát ju upozornil, že použila prítomný čas. Potom sa zatvorila v pracovni a opätovne vytiahla zo zásuvky novinové články s fotografiami z miesta činu. „Pôjdem,“ odtiahla sa od neho, akoby jej bol jeho dotyk nepríjemný.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Tiráž

Temný výdych