Juraj Šebo

ÚTEK DO PEKLA

Táto kniha nie je oslavou nacizmu, ani toho,

čo sa mu dnes tak nápadne podobá.

– Autor

Copyright © 2020 by Juraj Šebo

Cover © 2020 by Michal Dočkal

Slovak edition © 2020 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1831-3

Vojenské dejiny 20. storočia pravdepodobne neobsahujú tému, ktorá by vzbudzovala taký záujem ako Himmlerove Waffen-SS. Je diskutabilné, či tento záujem je vyvolaný obdivom alebo hanbou. Tématika Waffen-SS zostane pravdepodobne vždy kontroverznou témou. Bude im vyčítaná krutosť a oddanosť režimu, ktorému slúžili. Budú však posudzované aj ich hodnoty ( kamarátstvo, oddanosť, statočnosť, spoľahlivosť ), napriek tomu, že slúžili zločinnému režimu, stále zostávajú atribútmi, ktoré majú i dnes čo povedať. Občanov Slovenského štátu, ktorí boli odvedení do Wafen-SS, bolo približne 8 200, a to nie je iba hŕstka, ktorú je možné len tak opomenúť. Gustav Wendrinský bol jedným z nich a nebol žiadnym ľahkým kalibrom. Každému, kto má záujem o kúsok nezmanipulovanej histórie a o druhú svetovú vojnu, je určený jeho príbeh.

V. Volko

PREDSLOV

Zlo je len epizódou dejín, ktorej sa netreba báť

História má svojich kladných, ale i záporných hrdinov. O tých kladných sa píšu knihy plné chválospevov a hrdinstiev, ktorými prospeli nielen sebe, ale i celému ľudstvu. Píšu sa knihy aj o tých menej kladných hrdinoch, veď o Hitlerovi sa predalo viac kníh, ako výtlačkov Biblie. A to nepočítam Mein Kampf. Ruku na srdce – vždy pri čítaní napínavých thrilerov či komiksov držíte palce hlavnému hrdinovi, ktorý si nadovšetko váži ľudský život či zákon ? Pravdepodobne nie. Literárny svet nám už ponúkol mnoho záporných či aspoň netradičných charakterov. Aj na Slovensku máme hrdinov, ktorých skutky nie sú celkom v súlade s chápaním kladného hrdinu. Jedným z nich je aj hrdina tejto knihy Gustav Wendrinský.

Náš osud sa odvíja v intenciách vlastných rozhodnutí a voľbe ich riešení. Tie ovplyvnia našu budúcnosť, náš ďalší osud viac ako by sme si v danej chvíli boli vedomí. Mladí ľudia sa ľahko zapália pre ideály, niekedy aj pochybné, ktorých podstatu ani celkom nechápu. Stanú sa obeťou vlastného sebaklamu. Hovorí sa tomu aj mladícka nerozvážnosť. Nemajú tendenciu svoje rozhodnutie odôvodniť na základe rozumného uvažovania. Pre mladého neskúseného človeka nie je jednoduché rozlíšiť dobro od zla, mravnosť od nemravnosti, páchanie násilia od vojenského nasadenia. Chcú zažiť niečo zvláštne. Túžia po neznámych dobrodružstvách, chcú sa vymykať zo všednej priemernosti, chcú uniknúť z pekla nudy a tu práve môže nastať tá chvíľa, kedy podcenia skutočnosť, ktorá môže negatívne ovplyvniť ich budúci život. Hrdinovi tejto knihy sa podarilo uniknúť z pekla nudy do toho pravého vojnového pekla ruského frontu. Kolo nepredvídavých udalostí sa rozbehne a už niet návratu.

Suzan Kubalek

ÚVOD

Dlho som váhal, či sa pustiť do písania tejto knihy. Veď písať o Slovákovi, ktorý sa preslávil ako príslušník Waffen-SS, nie je príliš záslužný čin. Napísať, či nenapísať ? Trochu mi to pripadalo ako vtip mojej mladosti, keď súdružka učiteľka vyzvala žiakov, aby referovali o svojich rodinných príslušníkoch – hrdinoch. Jožino, dieťa svojich rodičov, sa prihlásil : „ Môj otecko bol hrdina, zomrel v koncentračnom tábore.“ Učiteľka spozornela a spýtala sa ho : „ Ako sa mu to stalo ? “ „ Spadol zo strážnej veže,“ znela Jožkova úprimná odpoveď. Gustav Wendrinský nebol v koncentračnom tábore, ani nespadol z veže. Bol členom elitnej zložky nemeckej armády Waffen-SS. Je fakt, že dnes sa niektorí „ historici“ [1] snažia očistiť časť príslušníkov Waffen-SS poukazovaním na to, že boli súčasťou brannej moci a len bojovali proti vtedajšiemu Sovietskemu zväzu.[2] Omyl. Je zdokumentované, že títo tzv. „ frontoví vojaci“ s označením SS na golieri, sa zúčastňovali likvidačných akcií proti židom,[3] partizánom a komunistom rovnako aktívne a s rovnakou brutalitou ako ich „ kamaráti“ v okupovaných zemiach a v koncentračných táboroch. Na rozdiel od bojových oddielov Waffen-SS, ktoré museli po príchode na front poslúchať rozkazy Wehrmachtu,[4] boli tieto špeciálne jednotky podriadené priamo Himmlerovi.

O mojom úmysle napísať knihu o Slovákovi, ktorý uspel v radoch Waffen-SS, som informoval môjho blízkeho kolegu, známeho autora úspešných kníh. Pripomínal mi vyplašené kura. Najprv sa pozrel dookola, či nás niekto počúva, a začal sa tváriť, akoby sa pred ním objavilo nejaké Skorzenyho komando alebo sám H. Himmler. Snažil som sa mu vysvetliť, že mojím úmyslom nie je hlásať nacistickú, či akúkoľvek inú ideológiu, či -izmus. Napokon nemám dôvod nacizmus glorifikovať, pochádzam z antifašistickej rodiny. Mama s otcom ukrývali počas vojny židov. Myslím si, že Gustav Wendrinský si sám vybral svoj osud ako 17 ročný.[5] Kým si uvedomil, že vsadil na zlého koňa, bolo neskoro. Od SS viedla len cesta peklom a v pekle sa človek zašpiní.[6] Keď som ja bol v jeho veku, tiež som bol romantický blbec a bojím sa, že keby som bol na jeho mieste s mojimi naivnými predstavami o cti a sláve, mohol by som skončiť podobne. A bez nejakých oportunistických cieľov.

Vojna predstavuje v histórií ľudstva nepretržitý sled udalostí, ktoré, bohužiaľ, nemajú konca. Tvorí jej smutnú súčasť, slúži ako stále varovné memento, ktorému takmer nikto nenačúva. Na druhej strane, nech už ako pokračovanie politiky, riešenia akýchkoľvek zástupných problémov, alebo len túžba po moci jedinca či celku, nás stále zaujíma a do istej miery i prazvláštnym spôsobom fascinuje. Niektoré vojnové kataklizmy preto natrvalo zakotvili v našom povedomí, iné vyprchajú, ťažko si ich vybavujeme, aj keď o ich existencii a význame sme už počuli. Aj tá, ktorá vypovedá o členovi Waffen-SS z Bratislavy, ktorý bojoval v druhej svetovej vojne na nesprávnej strane.

Z môjho pohľadu nejde o nejakú glorifikáciu príslušníka Waffen-SS. Skôr sa snažím odhaľovať protiklady ľudskej osobnosti. Je to kniha rýdzo dokumentačného charakteru, obdobne ako množstvo monografií na tému z obdobia druhej svetovej vojny. Význam týchto dokumentárnych prác spočíva v tom, že vytvárajú plastický obraz – tretí rozmer danej doby. Mám za to, že každý čitateľ má svoju súdnosť, dokáže si utvoriť vlastnú mien-

ku a pokiaľ s nejakou mnou uverejnenou interpretáciou historických skúseností nesúhlasí, urobí si svoj názor. Každá informácia o zážitkoch bojovníkov z ktorejkoľvek vojny, z ktorejkoľvek bojujúcej strany, má svoju výpovednú hodnotu. Pokúšal som sa vcítiť do Wendrinského myslenia. Aby som mu porozumel, bolo potrebné mu vrátiť hlas. Bolo to ako schôdzka s dávno zabudnutým človekom. Nechal som svoje myšlienky voľne blúdiť, až ma náhle zaniesli na miesta jeho dlhej a vyčerpávajúcej cesty stepami Ruska. Zažil som s ním jeho vojnovú púť od Pripjaťských močiarov až po neslávny koniec v bojoch o Budapešť. Medzitým posledné veľké víťazstvo Nemcov v boji o Charkov, prežíval som s ním dni horkého ústupu na ruskom fronte. Zdieľal som jeho pocity beznádeje v Budapešti, kde sa jeho životná púť končí. Na všetkých týchto bojiskách získal reputáciu pre svoj elán v útoku a úpornosť v obrane.

Kariéru príslušníka Waffen-SS, tobôž slovenskej národnosti, nie je jednoduché zmapovať. Spisy sa roztrúsili do mnohých archívov, viaceré materiály sa stratili, alebo ich páchatelia zo strachu zničili ( podobnosť so zničením niektorých zväzkov ŠTB čisto náhodná ). Je zaujímavé, že ani v nemeckých referenciách týkajúcich sa Waffen-SS sa nevyskytuje nič, čo by aspoň vzdialene zaváňalo nemeckými archívmi. Sú to jednoducho všetko buď memoáre, alebo fakty z druhej, tretej ruky. Dejiny Waffen-SS sú často vykresľované značne tendenčne. Leví podiel na tom majú sami príslušníci Waffen-SS, ktorí sa po vojne stali veľmi usilovnými spisovateľmi. V podstate každá významnejšia divízia má svoje „ oficiálne“ dejiny napísané ich bývalými dôstojníkmi. Treba podotknúť, že preživší členovia Waffen-SS poberajú vyššie penzie než ich obete.[7] V dnešnej dobe sú Waffen-SS spájané so všetkým zlom, ktoré spáchal nacizmus, ale pre tých, ktorí sa dobrovoľne rozhodli, že budú jej členmi, to bolo niečo, na čo boli pyšní. Insígnie SS symbolizovali, že ich nositelia sa pridali elitnému bratstvu tretej ríše. Väčšinou o tejto téme píšu autori, ktorí považujú členov Waffen-SS za vojnových zločincov, či ich naopak považujú za neohrozených hrdinov, ktorí sa odvážili povstať proti sovietskej hrozbe, a tak spolu vlastne o niekoľko rokov predbehli svetový vývoj a studenú vojnu. Po vyše 70 rokoch od opisovaných udalostí predstavuje teda jediný spôsob overenia, porovnanie dostupných archívnych prameňov s podrobným študovaním konkrétnych udalostí zachytených na fotografiách a spomínaných v pamätiach, hláseniach, rozkazoch a odbornej literatúre.

Napriek tomu som sa dostal k zaujímavým prameňom. Okrem Bundesarchivu,[8] a knihy či kroniky 8. SS Kavalerie Division Florian Geyer s názvom Die Kavalerie der Waffen-SS, ktorú napísal Hanns Bayer, som našiel na internete poznámky istého Vojtecha Volku. Tento človek sa od roku 1996 do roku 2005 intenzívne zaoberal zháňaním informácií o Gustavovi Wendrinskom. Pracoval aj na knihe o ňom, ktorá mala v tom čase približne 150 strán. Jej vydania sa, bohužiaľ, nedožil. Zomrel v roku 2008. Mal kontakty na jediného posledného žijúceho príbuzného, ktorý žil na Slovensku. Od neho dostal opis Gustavovho detstva i jeho vojnových zážitkov, ktoré počúval ako chlapec počas rozhovorov Gustových a svojich rodičov. Od roku 2000 do roku 2008 udržoval písomný styk s jeho spolubojovníkmi. Dopisoval si s SS Hauptscharführerom Walterom Siebertom, ktorý bol s Gustom v spoločnej jednotke. Vlastnil osobné zápisky ( 291 strán ) SS Hauptsturmführera L. K. Ergerta, pobočníka veliteľa protitankovej jednotky, ktorý poznal G. W. Ten ho zo svojho pohľadu považoval za legendu, čo potvrdzujú aj svedectvá a spomienky svedkov, ktorí boli s Wendrinským počas jeho bojovej činnosti v kontakte, a sú súčasťou tejto knihy. Mal k dispozícii jedinečné fotografie svojho priateľa E. Rundkvista, ktorý vlastní jednu z najväčších zbierok fotografií vojakov Waffen-SS na svete. Časť materiálu som pri spracovaní tejto knihy mal k dispozícii.

DETSTVO

Pekný zimný deň, 24. január 1923, jasno, vzduch v úzkych uličkách bratislavského starého mesta sa len chvíľami slabo pohne. Je pod nulou. Našťastie zimu zmierňuje slnko, ktoré sa objaví poobede, žiadna snehová víchrica nehrozí, tak sa stovky Bratislavčanov tešia na večer pri vínku v jednej z množstva viech. Dnes je streda, kedy je hudba v Carlton hale, zábava sa rozprúdi už o piatej hodine. Bratislava v zime, všade kopy neodprataného snehu. Už štyri roky je súčasťou nového štátu, ktorý vznikol na troskách rakúsko-uhorskej monarchie. Československo síce vzniklo v októbri 1918, ale vyhlásenie Bratislavy za hlavné mesto Slovenska sa uskutočnilo až 18. januára 1919. Píše sa rok 1923. V auguste sa k Bratislave pripojí aj Petržalka. V denníku Preßburger Tagblatt píšu o návšteve svetoznámeho vedca, nositeľa Nobelovej ceny, Alberta Einsteina. Pri pohostení si pochvaľoval bratislavské víno. V novinách chýbajú hltané správy o hochštapleroch, samovraždách, nešťastiach, o otvorených pokladniciach. Na verejnej plavárni na Dunaji spadne do vody šesťročné dievčatko, to je jediné nešťastie, ktoré stojí za zmienku. V ďalekom Štrasburgu sa 23. januára 1923 narodí Marcel Marceau, o tom noviny nepíšu, ešte nie je slávnym mímom. Veľké zemetrasenie v Kantó ( Japonsko ) nezaznamenajú zďaleka všetci Bratislavčania. Skutočný život sa odohráva inde a ak sa niekomu narodí dieťa, pre toho sú všetky svetové udalosti ukradnuté. Prekračujú prah novej etapy svojho života, z ktorej už niet návratu, a teplo nového človiečika zatieni svet naokolo. Práve to sa dnes deje na Pezinskej ulici v Bratislave, kde žije už vyše roka rodina Wendrinských. Je 23. január 1923. Tento deň vojde aj do análov tejto rodiny. V dobre situovanej meštiackej rodine Wendrinských sa totiž narodí vytúžený prvý syn. Ako sa ukáže aj posledný. Dostane meno Gustav, po otcovi z maminej strany. Ostane jedináčikom. Nepomohlo ani nasypanie cukru na okno, aby priletel bocian a priniesol súrodenca… priniesol len haldu mravcov.

Na mape jeho detstva zohral dôležitú úlohu Semtín pri Pardubiciach, kde prežil jeho prevažnú časť, od roku 1929 do roku 1938. Tu pracoval jeho otec, ako o tom píšem ďalej. Semtín, bola to taká zvláštna zmes dediny a akéhosi skoro mestečka. Dnes je to časť mesta Pardubice. Detstvo tak prežíval v dedinskom, ale aj mestskom prostredí. Bol dobrodružnej povahy. Keď mal trinásť rokov, zúčastňoval sa nočných hliadok, aby niekto nezapálil obilie. Pri hre na banditov a policajtov bol vždy na strane banditov. Jeho dobrodružná povaha bola základom jeho budúcich činov, ktoré v čase jeho detstva boli ešte len hudbou ďalekej budúcnosti. Ale tak ďaleko ešte nie sme, ešte je tu leto 1938 a Gustav sa ocitá v Bratislave. Atmosféru detstva v tej dobe opísal Milan Lorman, ďalší člen Waffen-SS zo Slovenska takto : Atmosféra môjho detstva, keď ho porovnávam s atmosférou, v ktorej vyrastali moje deti a vnúčatá, vyzerá ako rozprávka. Ako niečo z románov Marka Twaina. Iste to má niečo spoločné s tým, že som tie roky strávil na dedine a nie v meste, a tiež, že som vyrastal na Slovensku, „ v závetrí dejinných udalostí“. Až ku koncu 30-tych rokov sme si začali uvedomovať, že náš bezstarostný svet sa mení a na obzore sa začínali javiť problematické časy.

Začiatkom roka 1940 Gustav Wendrinský dosiahol vekovú hranicu 17 rokov, potrebnú na prijatie do elitnej zložky nemeckej armády – Waffen-SS. Požiadal o vstup a pretože spĺňal všetky prísne kritériá, bol prijatý. Tento akt sa odohral viac-menej ilegálne, pretože oficiálna medzištátna zmluva, ktorá legalizovala podobné konanie, bola podpísaná až 7. júna 1944. Následne bol odvelený k 1. SS Totenkopf-Reiterstandarte s posádkou v okolí Varšavy. Tam absolvoval výcvik protitankového strelca. Bolo mu pridelené registračné číslo 118615 a osobná známka -74-5. SS Kav. Rgt. 2. Z dostupných zdrojov, nebolo ich veľa, sa mi podarilo vypátrať, že otec Gustava sa zo začiatku hlásil k slovenskej národnosti. Svedčí o tom, že na všetkých dokumentoch je písaný s dlhým ý ako Wendrinský. Gustov dedo je Kristián s dlhým á. Pred vojnou sa celá rodina hlásila k slovenskej národnosti. Že nie je dĺžeň nad písmenom a v mene Gustáv, to je možné vďaka vtedajšiemu vplyvu češtiny na pisateľov úradných listín.[9]

Po návrate na Slovensko v roku 1939, po vzniku Slovenského štátu, sa jeho otec prihlásil k nemeckej národnosti. Vtedajšia Ústava, prijatá Slovenským snemom 21. júla 1939, to umožňovala.[10] Zachoval sa list Gustava Wendrinského staršieho, už ako občana nemeckej národnosti z augusta 1943, kde žiada Deutsche Partei o uvoľnenie syna Gustava zo zväzku Waffen-SS. Svoju žiadosť odôvodňuje tým, že vzhľadom na svoj zdravotný stav, by potreboval jediného syna pri sebe. 23. októbra 1943 dostal zamietavú odpoveď.

Mladý Gustav rád čítal rôzne cestopisné romány. Pokiaľ to bolo možné, trasu pisateľa sledoval v školskom atlase, lebo dej sa dal ľahšie predstaviť a v duchu prežívať. Najľahšie sa sledovali cesty hrdinov Verneových románov, lebo Verne podrobne uvádzal hodnoty zemepisných šírok a dĺžok na trasách svojich hrdinov. Tak sa stalo, že so zemepisným atlasom bol dobre oboznámený. Nemecko bola preňho neznáma krajina, ktorá vyrábala jeho obľúbené modely vláčikov, a ktorej vojaci nosili omnoho krajšie uniformy ako slovenská armáda. Rád chodil do kina. Filmové týždenníky ukazovali Nemcov ako pochodujúci národ, ktorý povstal z prachu a hodlal si vydobyť späť stratenú dôstojnosť a veľkosť. Z jeho pohľadu to vyzeralo pomerne hodnoverne.

Keď vypukla vojna medzi Nemeckom a Poľskom, počúval aj so svojimi kamarátmi o úspechoch nemeckej armády v rádiu. Pre mladých chalanov to nebol začiatok krvavého konfliktu, ale skôr stretnutie športových tímov, kde vnímali jednotlivé góly. Gustava zaujali hlavne správy o úspechoch vojakov z Leibstandarte Adolf Hitler, ktorí patrili k jednému z vtedajších troch zoskupení Waffen-SS.

Boli to časy, keď sa na našej matičke zemi veľa menilo. Najviac v Európe. Veď výdobytky Nemecka menili tvár Európy. Bolo preto čo v atlase sledovať. Na pomoc jeho poznávaniu prišli aj niektorí pronemecky orientovaní obchodníci, ktorí vo svojich výkladoch umiestnili veľkú mapu Európy a na nej vlajočkami a šnúrkami vyznačovali zväčšujúce sa hranice tisícročnej Veľkonemeckej ríše.

Prostredie, do ktorého sa človek narodí, od počiatku formuje jeho náhľad na svet. Človek je ale aj pod vplyvom dejín v čase, keď sa narodil. Tieto môžu byť ovplyvnené mnohokrát nevyspytateľnými národnostnými problémami. To platilo najmä pre rodiny, ktoré mali blízko k tzv. „ Volksdeutsche“ ( etnickí Nemci ).[11] Nie je známe, že jeho rodina by bola nacisticky zameraná. Ako ho tento fakt ovplyvnil pri podaní prihlášky k Waffern SS, môžeme len hádať. Jedno je isté, rodičia ho viedli k aktívnemu spôsobu života. Nabádali ho k pozornému skúmaniu prírody a zapisovaniu si detailných záznamov jeho rôznych pozorovaní. Doma sa hovorilo rečou, aká sa práve hodila : základom bola slovenčina premiešaná s nemčinou. Všetci zo slovenskej strany vedeli plynule po nemecky, a keď prišiel niekto neznalý slovenčiny, tak sa bavili jeho rečou. Starý otec aj po rusky zaspieval alebo sa rozhovoril, keď naďabil na nejakého „ bráška“ z ruského ťaženia. V iných časoch by jeho život možno bežal v usporiadaných koľajach syna z malomeštiackej rodiny. Ale v jeho prípade bol vojnovou „ fúriou “ vytrhnutý zo svojho života, obliekol si čiernu uniformu, a to nie hocijakú, ale Waffen-SS s čiapkou a odznakom smrtihlava.[12] Jeho rodina patrila medzi zámožnejších a spoločensky dobre situovaných obyvateľov mesta. Otec pracoval v bratislavskej Dynamitke. Ako chemický inžinier mal vysoké postavenie. Mali aj svoju slúžku. Mať služobnú bolo znakom, ktorý ich odlišoval od chudobnejších. Slúžka mala zabezpečené stravovanie a ubytovanie v kutici hneď za kuchyňou. Mladý Gustav sa dostal do styku s ruskou služobnou Nadeždou, pochádzajúcou z Petrohradu, ktorá utiekla pred terorom červených revolucionárov. Od Nadeždy sa z prvej ruky dopočul o pravej tvári v Rusku vznikajúceho „ komunistického raja“.

Do ČSR emigranti prinášali so sebou nielen divokú vôňu svojej vlasti, osamelosti, krvi, ale aj vlastnú reč – ruštinu. S Nadeždou trávil veľa času. Neoplývala len typickou slovanskou krásou, ale mala i pedagogické vlohy. Naučila ho po rusky ( a možno aj niečo iné ). Ako dieťa mal schopnosť naučiť sa od nej cudzí jazyk bez problémov. V tomto veku je učenie jazyka prirodzené a intuitívne, pre dieťa to nie je ničím výnimočným a nie je potrebné vynaložiť nijaké zvláštne úsilie. Nemal pocit, že sa niečo učí, ani si neuvedomoval, že jazyk, ktorým rozpráva, je iný. Už v detskom veku dokázal komunikovať v ruskom jazyku približne na rovnakej úrovni ako v rodnom jazyku. No paradoxne, i keď sa jeho otec neskôr prehlásil za Nemca, nemčinu plynule až do dospelosti perfektne neovládal. Pre jeho budúcu vojenskú kariéru bola znalosť ruštiny veľmi dôležitá.

Koniec ukážky

Table of Contents

Predslov

Úvod

Detstvo