Lucia Braunová

VŠETKO, NA ČOM ZÁLEŽÍ

NAŠE VOJSKO

PRAHA2021

Všetko,

na čom záleží

Lucia Braunová

Copyright © 2021 by Lucia Braunová

Cover and layout © 2021 by Michal Dočkal

Slovak edition © 2021 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1909-9 (viazaná)

ISBN 978-80-206-1910-5 (brožovaná)

Venujem mojim dvom milovaným deťom,

z ktorých raz budú tínedžeri : Lejke a Alexejovi.

Milujem vás najviac na svete !

Moju prvú young adult knihu by som chcela tiež venovať trom dobrým kamarátkam, s ktorými zdieľam už niekoľko rokov moje aj ich príbehy v procese vzniku, radosti, dojmy z knižného i osobného sveta a mnoho iného. Trom krásnym dámam a skvelým spisovateľkám:

KRISTÍNKE JEŽOVIČOVEJ, priateľke a mojej osobnej korektorke, poslucháčke a radkyni v jednom.

MIRKE VARÁČKOVEJ, priateľke,  s ktorou som sa ako s jedinou spisovateľkou zoznámila mimo knižného sveta, a okrem písania a priateľstva,  nás spája spoločná vášeň maľovanie.

MIŠKE MIHOKOVEJ, mojej vzácnej priateľke, ktorá ma povzbudí dopísať kapitolu vždy, keď to potrebujem.

Dievčatá, mám Vás veľmi rada a je mi cťou priateliť sa s Vami. Nie len preto, že ste talentované autorky, ale predovšetkým preto, že ste skvelé kamarátky. Každá jedna ste mi dodali odvahu či chuť pokračovať, keď sa mi práve zdalo, že mi to „nepíše“.

Za to všetko Vám ďakujem !

Prológ

Naším právom je žiť svoj život. Nikdy nesmieme dovoliť, aby nám ho niekto iný riadil a rovnako ani my sa nesmieme snažiť riadiť život niekomu inému, pretože sa dostaneme do záhuby a stiahneme so sebou aj toho, kto nás miluje.

Pred šiestimi rokmi

Dnes sa v meste konali slávnosti, ktoré sľubovali zábavu, no napriek tomu sa rozhodla zostať v telocvični. Odetá v bielych šatách s čipkovanou sukienkou tancovala, akoby parket patril iba jej. Dala zo seba všetko, vedela, že musí vyhrať. Decká v jej veku sa túlali ulicami, alebo sedeli doma a nezmyselne surfovali po internete, no ona bola iná. Cvičila poctivo každý deň. Hudba jej vlievala do žíl adrenalín, ktorý ju nútil tancovať a pohyb bol liek na všetko. Tanec sa stal jej životom a šťastím. Po každej tanečnej hodine trénovala ešte aj doma.

V ten osudný deň sa vracala domov za tmy. Mala počkať na rodičov, ale rozhodla sa, že pôjde bez nich. Možno chcela iba dokázať, že už je dospelá a poradí si a možno jednoducho túžila po dobrodružstve.

Poskakovala a predstavovala si, ako dotancuje až domov. Keď začula zapraskať konár, začínala

ľutovať, že nepočkala na mamu. Potom si uvedomila, že iba zle stúpila. Vzápätí ju pochytili obavy. Čo ak príde po ňu mama, skôr ako ona dorazí domov a bude sa o ňu strachovať ? Nemala ani mobil, aby jej dala vedieť. Určite sa rozhnevá, no potom… ju určite pochváli, ako to zvládla a sama uzná, že už je dosť veľká. Veď aj palacinky sama urobí, polievku zvládne tiež hravo. Prechádzala cez park. Na moment uvažovala, že pôjde cez mesto, no tadiaľto to má kratšie, musí stihnúť mamu. V bruchu jej zaškvŕkalo. Nemohla sa dočkať teplej večere. Niekto skríkol, alebo sa jej to iba zdalo ? Opäť počula zapraskať konár a popadané lístie zašuchotalo, ale to už určite nebola ona. Kráčala predsa po chodníku. Bála sa zvukov, ktoré nemuseli nič znamenať, no rovnako mohli byť predzvesťou katastrofy. Určite bola v parku jediná. Pridala do kroku, aby bola čo najskôr doma, potkla sa o zablúdenú halúzku, ale ustála to. A potom… Bola už iba tma.

Kapitola 1

ADRIÁN

Na školskej chodbe stretávam známe tváre, zdravím sa s chalanmi, s ktorými som sa nevidel celé prázdniny – nadšene sa tľapkáme po pleciach.

„Ahoj, Adrián,“ pozdraví ma dievča, ktoré som sem-tam stretol minulý školský rok na chodbe. Odzdravím ju bez oslovenia, pretože si nepamätám, ako sa volá.

„Aďo,“ zvýskne spolužiačka Heňa. „Čože som to počula za klebietky? Ty a Soňa?“ Uškrniem sa, pretože nerád reagujem na takéto poznámky, vlastne ani neviem, čo by som mal povedať. Hej, prvý prázdninový týždeň som sa dal dokopy so Soňou, a keďže Heňa bola celé dva mesiace na

výmennom pobyte kdesi v Izraeli, veľa vecí jej ušlo, čo určite ťažko znáša. „Iste ste ako pár z katalógu.“ Opäť sa len usmejem.

So Soňou sa zvítame na chodbe, dá mi lepkavý bozk, a keď na ňu spýtavo pozriem, strčí mi pred nos lízanku.

„Dnes po škole ?“ maznavo sa pýta.

„Idem do telocvične, zabudla si ?“

„Jasné, že nie, prídem sa pozrieť, ak smiem.“

„Budem rád, a môžeš si aj zatancovať.“

„Vďaka, ale radšej sa budem dívať z bezpečnej diaľky, ako ti to ide a predstavovať si… veď

vieš.“

Brnknem jej po nose. Pri lúčení mi nechce pustiť ruku, tak sme ešte od seba niekoľko centimetrov a držíme sa. Nie som na tieto romantické hlúposti.

„Choď už, o chvíľu zvoní.“

„Aký dochvíľny!“ vyplazí mi jazyk a stráca sa na rohu chodby. Soňa je extra pekná druháčka a strávil som s ňou celé leto, a hoci je mi s ňou celkom fajn, je dobre, že spolu nechodíme do triedy.

Len čo vstúpim do triedy, s niekým sa zrazím. Dotyčnú osobu schmatnem za ramená, aby som zabránil prípadnému pádu. Má sklonenú hlavu a vidím len blonďavé vlasy.

„Zuza, pozeraj kam kráčaš,“ pokarhám ju prísne.

„Si slepý ?“ osopí sa na mňa. Podľa hlasu, ale hlavne nevrlej reakcie, viem, že nejde o Zuzanu. Tá by sa rozosmiala, a možno by ma odmenila buchnátom.

„Hej,“ zahľadím sa jej do očí, keď konečne pozrie na mňa a premeriam si ju, „teba nepoznám. Do ktorej triedy chodíš?“

„Žeby do desiatej ?“ ironicky mi odpovedá otázkou.

„Dievčatko sa snaží byť vtipné.“

„Daj si predpísať okuliare, chlapček.“ Je posmešná, až ma to páli.

„K očnému by si mala ísť ty. Alebo stačí, keď si tie vlasy učešeš,“ chytím jej jeden prameň a provokačne ním potiahnem.

„Debil,“ odsotí mi ruku.

„Aj ja som ťa rád spoznal.“

„To bol kto ?“ pýtam sa Ivana, keď si sadám vedľa neho. „Kde sa tu nabrala?“

„Nová spolužiačka. Prisťahovali sa s fotríkom z Blavy.“

„Ale, takže slečinka dôležitá,“ usúdim. „Asi jej bude treba zhodiť ten namyslený hrebienok.“

Kapitola 2

JÚLIA

Nechcela som sa sťahovať, naozaj nie. Hoci sme sa vrátili do mesta, v ktorom som vyrastala, na gympli v Bratislave som mala veľa kamarátok. Zvykla som si tam, bude mi to chýbať. Darmo som ocka prehovárala, vraj v kariére si človek nemôže vždy určovať, jednoducho dostal skvelú ponuku, ktorá na neho nebude rok čakať. Utešuje ma iba jedna vec, v Nitre poznám veľa deciek , a dúfam, že si na mňa spomenú. Som šťastná, že do novej školy chodí aj Bianka, moja najlepšia kamoška z detstva. Keď sme sa presťahovali – po tých mučivých mesiacoch – s ocinom do Bratislavy, zostali sme v kontakte. Aleluja za sociálne siete. A môžem povedať, že za roky, čo som bola od nej preč, som si nenašla takú spriaznenú dušu. Pamätám si, ako sme sa skamarátili v škôlke a naše mamy tiež. Ach, mama.

Stojím pred skriňou a premýšľam, čo si oblečiem. Chcem zanechať dobrý dojem na nových spolužiakov, ale nesmiem príliš vytŕčať z davu, čiže volím trojštvrťové legíny a predĺžené tričko v marhuľovom odtieni. Hoci som väčšinu roka bledá ako stena, vďaka letu a dovolenke pri mori bolo aj ku mne slnko milosrdné a sfarbilo mi pokožku. No nič nie je zadarmo, tak teraz musím znášať enormné množstvo pieh na tvári.

„Julka,“ kričí na mňa ocko z kuchyne, „raňajky sú na stole.“

„Už idem.“ V kuchyni ma víta napchávajúca sa Bianka.

„Ujo, tie párky sú senzačné.“

„Prosím ťa, veď to je obyčajný polotovar.“ Otec sa tvári neutrálne, ale akákoľvek pochvala na jeho adresu je u dotyčného vždy zárukou, že má otca na svojej strane.

„Aj ten treba vedieť uvariť.“

„Len sa najedz. Julka, poď aj ty, obed je ešte ďaleko, nech dovtedy vydržíte. “

„Ako, Juls? Tešíš sa na prvý deň v škole ?“

„Som celá bez seba,“ ironicky prednesiem. „Neviem, prečo to nemohlo ešte dva roky vydržať ? Potom sme mohli ísť aj na kraj sveta.“

„Julka, teraz to nebudeme preberať, okej ? Už sme sa o tom rozprávali, myslel som, že ti to je jasné.“

„Ale hej, oci. Prepáč.“

Otec si zapína sako a stráca sa s pozdravom „majte sa dievčatá“ za dverami.

„Tvoj fotrík je fajn.“

„Občas.“ Obe sa rozosmejeme. „Ty máš zas super mamu.“

„Hlavne, keď ma buzeruje. Bia, uprac si toto, Bia, povysávaj, Bia, vyvenči Nessy,“ napodobňuje ju afektovane.

„Buď rada, vieš, čo by som ja dala za takú buzeráciu?“

„Hej, kým to nemáš doma, tak ti to chýba, úplne ťa chápem.“

„Hádam je na tom niečo pravdy, ale aj tak mi chýba.“

„Viem, Juls. Tak,“ tleskne rukami. „Pripravená na nový život?“

„Ktorý bude trvať až dva roky?“ znechutene poviem. „Jasné, som vzrušením bez seba.“

„Neboj, budú to tvoje dva najlepšie roky v živote.“

„O tom dosť pochybujem.“

„Ver mi. Keď Bí niečo povie, tak to tak bude. Chalani sú super, aj niektoré baby, ale väčšina sú kravy a štetky,“ zachichúňa sa. „Po škole idem do tanečnej, pridáš sa?“

„Možno.“

„Pridáš,“ oznámi mi a mne je jasné, že mi iné nezostane. Keď si ona niečo vezme do hlavy, ani stádo volov by jej v tom nezabránilo. Chce, aby som silou mocou zapadla.

V triede nasledujem Bianku ako verný psík. Cítim sa trápne, detská si ma obzerajú a ja im to nemôžem zazlievať, urobila by som to isté. Čo ma znepokojuje, je fakt, že okrem nej tu naozaj nikoho nepoznám. Možno niekoľko tvárí sa mi zdá povedomých, mohla som ich stretávať na ulici, keď sme tu ešte celá rodina žili. Alebo za tie roky tie decká vyrástli a už sa na seba nepodobajú.

„Čaute, baby,“ prisadne si k nám chalan s ofinkou. „Som Ivan,“ podáva mi ruku.

„Júlia,“ odpoviem s úsmevom. Niežeby som bola veľká hanblivka, ale dnes sa necítim vo svojej koži. Najhorší pocit na svete je byť niekde nová. Vážne, radšej by som sa ocitla na samotnom

dne pekla, alebo na konci sveta, kde by mi spoločnosť robili len žraloky v mori, ale nie na škole, kde sa všetci poznajú, nadšene vítajú a vzrušene rozprávajú zážitky z prázdnin. Ivan sa ma vypytuje, odkiaľ som a prečo sme sa presťahovali, usudzujem, že je dosť zvedavý, ale odpovedám mu na všetko. Fakt nechcem pôsobiť ako namyslená krava, hoci by som mu rada povedala, nech si dá už pohov.

„Ivo, stop, Juls nie je na výsluchu,“ zachraňuje ma Bianka a ja ju za to zbožňujem ešte viac ako pred sekundou. To ho, našťastie, zastaví a obaja sa pohrúžia do rozhovoru. Nenápadne sa vytratím, potrebujem utiecť a nadýchať sa vzduchu, inak to nevydržím. Schmatnem mobil, zatvárim sa, že mi niekto volá, vybehnem z lavice ako strela. Medzi dverami sa s niekým zrážam. Do nosa mi prenikne príjemná vôňa. Na ramenách pocítim pevný stisk a chlapčenský hlas ma osloví Zuza.

„Si slepý ?“ zareagujem podráždene, pretože meno Zuzana vo mne vyvolá negatívne pocity.

„Hej, teba nepoznám. Do ktorej triedy chodíš?“ Hľadím do prenikavých očí, v ktorých sa v momente strácam. Sú tmavé ako najčiernejšia noc a jasné ako žiariace slnko.

„Žeby do desiatej ?“

„Dievčatko sa snaží byť vtipné.“ To, ako si zo mňa uťahuje, ma podráždi ešte viac ako samotné oslovenie Zuza.

„Daj si predpísať okuliare, chlapček,“ vraciam mu úder.

„K očnému by si mala ísť ty. Alebo stačí, keď si tie vlasy učešeš,“ uškrnie sa krivým úsmevom a zrak mi takmer vypáli dokonale biely chrup. Ohmatáva mi vlasy. Ten je ale odvážny! Celou silou mu tresknem po ruke, až ma to na zápästí sakramentsky zabolí.

„Debil.“

„Aj ja som ťa rád spoznal.“

Deň v škole sa nesie v duchu zoznamovania sa s deckami. Chalani sú milí a takmer každý sa so mnou prišiel zoznámiť osobne. Ten z rána, ktorý bol drzý ako ploštica, sedí v lavici s Ivanom a na niečom sa náramne bavia. Občas sa nám stretnú pohľady. Provokačne sa na mňa zahľadí. Neuhne, pokiaľ to nevydržím a urobím to ja. Som z neho nepokojná, pretože ma jeho suverénnosť znervózňuje. Dievčatá sa so mnou nerozprávajú, skôr ma z diaľky sledujú a možno mapujú, čo som zač. Okrem Bianky a Zuzy (usudzujem, že to je tá, s ktorou si ma drzáň z rána pomýlil). Zuzana, ako zisťujem, vôbec nie je taká nepríjemná ako jej meno. Možno si ju ešte aj obľúbim. Je zábavná a takmer hneď mi dala najavo, že sme kamarátky.

„Baby, čo robíte po škole ? Chcem sa ísť pozrieť na prvú hodinu nášho tanečníka, no samej mi bude trápne, nepridáte sa?“ hodí na nás prosebný pohľad a ja sa vážne cítim, akoby som sa s ňou poznala minimálne sto rokov.

„Jásné, Juls to ráno dostala príkazom, budeme tam,“ uisťuje ju Bianka.

„Lol!“ zvýskne a zatlieska. Bí na mňa pozrie a v tvári má výraz podobný vete: Zvykneš si, je to blázon. Mám rada bláznov.

„Zuz,“ osloví ju Bianka, má vo zvyku dávať ľuďom skratky ich mien. Je to celkom zvláštne, že jej tento zvyk zostal po toľkých rokoch. „Vieš, že tam bude aj tá štetka?“ Zuza prevráti oči a odmení ju kyslím úsmevom. Odkráča k svojej lavici krokom ako pštros. Dáva takmer trojštvrťové kroky a krkom pohybuje dopredu a dozadu. Bí sa rozosmeje, aj mňa to pobaví, pokiaľ sa opäť nestretnem s pohľadom temným ako noc. Premeriava si ma ako exponát v múzeu. Spýtavo sa pozriem, ale nezakričím mu, čo by som chcela : Máš nejaký problém? Akoby mi čítal myšlienky, zasmeje sa v zmysle, aby som si nenamýšľala a sebavedomo sa otočí. Zuzana stojí pri ňom a čosi mu začne šepkať, potom sa obaja rozosmejú. Pozriem sa na ľavú stranu, no Bí tam nesedí. Zrazu som osamelá. Beriem do ruky mobil a nezmyselne rolujem stránky.

„Čo tak sama?“ Z Biankinho miesta na mňa pozerá ten drzý chlapec, a keď sa mu zadívam do

tmavých dúhoviek, rýchlo odvrátim pohľad. Neviem to vysvetliť, ale keď je takto blízko, nedokážem s ním udržať očný kontakt. Mám pocit, že ma zachvátila horúčka a v žilách mi prúdi krv o čosi rýchlejšie, čo spôsobuje, že moje srdce nie je v pokoji. Určite to počuje. Bože, určite vie, že som

z neho nesvoja.

„Nemám pocit, že som tu len ja. Je tu ďalších xy deciek a momentálne ma otravuješ ty,“ šplechnem mu do očí. Nemôžem si pomôcť, ale tým, že som drzá, mi pomáha, aby som netreskla nejakú chujovinu, ktorá by prezradila skutočnosť.

„Myslel som, prečo tu sedíš a nepridáš sa k nám.“

„Nemám chuť.“

„Nie sme pre teba dosť nóbl ?“

„Prosím?“ nemôžem uveriť vlastným ušiam. Prečo mi položil takú otázku?

„Inak si neviem vysvetliť, prečo sa s nami nerozprávaš. Cez prestávku sedia osamote len čudáci, bifloši a… snobi.“

„A ty usudzuješ, že som snobka?“ Uznávam, zrejme som to prehnala s dnešným outfitom. Tak veľmi som sa snažila, aby som vyzerala pekne, no obyčajne. Mám kopu drahých handier, niežeby mi na tom nejako záležalo, ale otec rád nakupuje a často mi niečo dá, no vždy to je z najdrahších značiek. Vraj jeho dcéra nemôže chodiť ako nejaká prašivá Cigánka. Akoby všetky Cigánky chodili len v roztrhaných a špinavých handrách. Ktovie, nepoznám žiadnu. „Čo si to dovoľuješ?“

„Prepáč,“ postaví sa s rozprestretými dlaňami. „Asi som sa sakramentsky pomýlil, zrejme si len čudáčka.“ Chcem mu zakričať, že čo ak bifloška, ale som ticho, pretože neviem, či by to vyznelo dosť sebavedomo, alebo by som sa skôr strápnila. V takejto situácii je asi najmenšie zlo tváriť sa

ignorantsky.

O dvanástej sa ideme s Bí naobedovať. Pozývam ju. Otec mi dal štedré vreckové, ktoré rada miniem na najlepšiu kamošku. Načo by mi boli prachy, keby som nimi nemohla urobiť niekomu radosť ? Volala som aj Zuzanu, ale vraj už niečo má a stretneme sa na tej údajnej tanečnej. Básnili o nejakom tanečníkovi, hlavne Zuza, celkom som na neho zvedavá, podľa Biankiných slov by mal mať sexi telo, ktoré len tak nie je vidieť.

Kapitola 3

JÚLIA

Keď vstúpime do telocvične, privíta ma pach, ktorý vo mne evokuje príjemné spomienky. Vôňa radosti, šťastia, kedysi dávno mne známe pocity. Vychutnávam si silu bubnov, ktoré sa odrážajú od podlahy. Nútia ma rozhýbať sa. Myslela som, že mi to po rokoch nič neurobí , preto som ani na moment nezapochybovala, že s kamoškami pôjdem, no teraz tu stojím a nedokážem vnímať nič iné, iba rytmus, chce sa mi tancovať, tak veľmi, až ma z toho bolí celá duša. Zrazu ma zachváti panika, otočím sa a vybehnem von. Nedokážem pomenovať svoje pocity, ale nie je to nič príjemné, je to temné a zlé. Točí sa so mnou celá zem. Musím si rýchlo sadnúť. Obďaleč je múrik, ku ktorému sa priplichtím, opriem sa a snažím sa zhlboka dýchať. Príšerne ma bolia nohy, ako vždy, keď ma zovrie panika. Nevysvetliteľná bolesť zmiešaná s neutíchajúcou úzkosťou, ktorá sa okolo mňa omotá ako nebezpečný had, a už len čakám, kedy mi zamedzí dýchať. Vyťahujem z vrecka na džínsoch cigarety a zapaľovač. Štíhlu bielu kamošku si vložím do úst a pripálim jej vrch. Zhlboka potiahnem, nikotín postupne vyháňa zo mňa temnotu a mne je zase fajn.

Nefajčím pravidelne, iba keď som veľmi nervózna, alebo príde tá nevysvetliteľná úzkosť, vtedy mi pomôže len ona. Dokonalá a čistá.

„Opäť sama?“ vyruší ma už známy hlas. Znovu znervózniem, ale tak inak ako pred pár minútami.

„Ty ma sleduješ?“

„Zvláštne,“ zasmeje sa, „tiež som sa to chcel opýtať.“

Vyfúknem mu dym do tváre. Ani svalom nepohne, len sa na mňa pozerá, čítam tam pohŕdanie. „Zbytočne si nenamýšľaj.“ Zahasím špak o múrik a odkráčam k smetnému košu.

„Toľko ohľaduplnosti k životnému prostrediu, ale vzduch zamoruješ tým svinstvom?“

„Čo prosím?“ otočím sa na neho. Mám chuť vyškriabať mu oči. Kto je, že si dovoľuje súdiť ma? Pristúpim bližšie, tvárim sa sebavedomo, chcem mu vynadať a poradiť, aby si dal spiatočku, ale hlas ma zradí. Všimnem si, že má nad ľavým obočím celkom hrubú jazvu. Páči sa mi to. Zaujmú ma aj jeho ramená, predstavím si, aké by to bolo, keby ma objal. Páčia sa mi jeho ebenové vlasy, v ktorých sa zatúžim na moment prehrabať. A tá kombinácia úsmevu a očí! Keď sa na mňa pozrie, mám pocit, akoby ma hypnotizoval.

A potom prehovorí : „Počula si!Alebo si nebodaj hluchá čudáčka?“

„Staraj sa o seba,“ zagánim. Hnevám sa, že sa správa ako idiot. V tej chvíli ho nenávidím. „Do môjho zdravia ťa nič.“

„Tvoje zdravie ma netrápi, ale ten smrad, čo šíriš, dolieha aj ku mne. Zvlášť, keď sa vrátiš do telocvične.“ Stojím oproti nemu s otvorenými ústami. Som ohromená, aký vie byť drzý.

„Tak si zapchaj nos. Alebo sa tam nevracaj.“

„Júlia, Júlia,“ zaspieva moje meno. „Aj jedna moja známa sa tak volala.“

„A čo ja s tým mám? Ľudia majú bežne rovnaké mená.“

„Zomrela,“ smutne povie.

Cítim sa ako krava. „To mi je ľúto.“

„Rakovina pľúc. Fajčila ako Turek,“ dodá a vo mne narastá hnev. Musím sa okamžite vrátiť, inak by som mu povedala niečo veľmi škaredé.

„Ty kde sa toľko flákaš?“ šťuchne do mňa Bianka. „Ty si fajčila?“ udivene sa na mňa pozrie. Neodpovedám.

„Hej, ty fajčíš?“ drgá ma.

„Sem-tam.“

„Ako to, že o tom neviem, doriti ? Sme kamošky odjakživa. Píšeme si vyše tisíc svetelných rokov a ja sa to dozviem až teraz?“

„Som príležitostný fajčiar.“ Nechcem to rozoberať viac, ako je potrebné. Napriek tomu, že sme priateľky, o úzkosti som jej nepovedala. Nikto o tom nevie, ani otec. Bianka sa rozosmeje.

„Tak toto je dobrý vtip. Buď ťaháš alebo nie. To je čo, že príležitostný ? Keď sa naskytne príležitosť ? Tá môže byť vždy, nie ? Ja som to neskúšala.“

„Ani ti neradím, Bí.“

„Tak ty áno a ja nie ? A si hovoríš kamoška?“

„Práve preto. Je to svinstvo, fakt nefajčím každý deň. Foter by ma zabil, keby to zo mňa zacítil. Iba keď mi je na nič.“

„Je ti na nič? Prečo ? Doriti, vytiahla som ťa sem, aby si spoznala ľudí, je tu fajn atmoška a tebe je na nič? Si tu, kde to miluješ, Juls!“ zvýši hlas. „Počúvaš sa vôbec?“ potom sa zasekne. „Alebo by som mala o niečom vedieť ?“

„Nie, všetko je v pohode. Som trošku nervózna, vieš, nová škola, noví ľudia.“

„Chápem,“ povie, no netvári sa príliš zhovievavo. Myslím si, že vie, že toto sú len výhovorky. Možno by som jej to mala povedať, je to predsa moja najlepšia kamarátka, ale niečo ma stále núti, aby som sa s takými vecami nezverovala.

„Čaute,“ zjaví sa za našimi chrbtami Zuzana. „Sorry, že meškám, ale…“ nedopovie, len mávne rukou. Sadne si medzi nás. Oprie sa lakťami o stehná, sleduje, čo sa bude diať. Na pľaci je zatiaľ niekoľko poskakujúcich figurín.

„A kde je tanečníčka alebo tanečník?“ vyzvedám.

Bí pozrie na mňa : „Vyčkáááj, čo horí ? Hen,“ ukáže na Zuzu, „kukaj, aká je hotová.“ Premýšľam, že z čoho, no o chvíľu to zistím.

„Ách,“ rozplýva sa nad niekým, kto sa tam práve zjavil. Je to týpek v pudláčoch, ktoré znesiem iba na chalanoch, ktorí fakt dobre vyzerajú. Tento má šiltovku, čiže mu nevidím do tváre. Na sebe biele tielko, ktoré odhaľuje všetko potrebné, aby sa u dievčaťa dostavil stav ako u Zuzy. Rozpráva sa s babami aj chalanmi, smejú sa a mňa hnevá, že pre hudbu nič nepočujem. Opäť mnou tóny hýbu bez toho, že by som to chcela. Fergie, znejúca z reproduktorov, ma núti vyskočiť na nohy a rozbehnúť sa za nimi.

„Juls,“ osloví ma Bianka, „prečo už netancuješ?“

„Čooo, ty si tancovala?“ čuduje sa Zuza.

„Hej, a ešte ako dobre,“ odpovedá jej. „Prestala, lebo…“

„Proste ma to už nebavilo,“ preruším ju. Spýtavo na mňa pozrie, no keď nenápadne zagánim, pochopí, že nechcem nič prezrádzať. „Odsťahovali sme sa z mesta, a nechcelo sa mi začínať v novej partii. Celkovo ma to prešlo.“

„Fakt? To sa aj dá? A čo si tancovala?“

„V piatich som bola v ľudovom súbore, v tretej triede na základke som začala chodiť na spoločenské a latinské tance a doma som si hopsala podľa street dance videoklipov.“

„Vau, tak sa môžeš zapísať tu, on je vážne dobrý,“ pokývne k chalanovi v pudláčoch.

„Nie, vďaka, ako vravím, ja a tanec, to už by nefungovalo.“

„Trepeš sprostosti,“ usúdi Bianka. „To, čo miluješ, je najlepšia terapia na niečo, čo ťa serie.“

„Teba niečo sere ?“ zavetrí Zuzana. Och, myslím, že je fakt veľmi zvedavá. Biankou by som najradšej zatriasla. Pochopí, že prestrelila. Otočí sa do davu a tvári sa ako nezainteresovaný divák.

„Bože, nie, Bí zveličuje, čo ju nepoznáš?“

„To je pravda, ale aj tak…“

„Počuj, a kde si bola?“ mením tému. Nervózne sa pomrví.

„Nič, len tak, s kamošmi v meste, mala som to už dohodnuté, vieš?“ Pripadá mi nervózna, ale ďalej nevyzvedám, pretože vidím, že sa nechce o tom baviť. Tak pokiaľ si dá pohov, nebudem rýpať ani ja.

Hlúčik ľudí začne tancovať. Stíchneme a všetky tri sledujeme dianie. Chalanovi to ide veľmi dobre, brní mi celé telo, mám čo robiť, aby som sa tam nerozbehla, sama som prekvapená, že mi je fajn.

„Hej, na.“ Vidím Biankinu ruku pred sebou a podáva Zuze servítku. „Utri si tie sliny,“ rozosmeje sa.

„Ty si krava,“ treskne ju po ruke. Nechápavo pozriem na Bí.

„Zuz je namäkko z nášho fešáka. Však? Má čo robiť, aby na hodine vnímala. Neohúri ju ani taký skvost ako je Burinský dejepisár, keď je nablízku Adrián.“ Pozriem na ňu, je červená ako rajčina. Veľmi nerozumiem, o čom Bí točí, až do chvíle, kým chalan v pudláčom neodhodí šiltovku. Keď si vyzlečie tielko, zabudnem zatvoriť ústa a mám nutkanie vypýtať si servítku aj ja.

„Chceš?“ ponúkne mi ju, akoby mi čítala myšlienky. „Zjavne aj ty ju potrebuješ. Ach, Adrián, Adrián,“ povzdychne dramaticky. „Čo ty s tými našimi babami dokážeš?“

„Ty zas nevymýšľaj blbosti. Nepáči sa mi, len som prekvapená, že to je on.“

„Ako to, veď sme sa o tom bavili v škole.“

„No, myslím, že som nezaregistrovala nič. Proste sa len čudujem. Áno ? Nie je to môj typ a navyše má hroznú povahu.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Prológ

Pred šiestimi rokmi

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3