Jana Benková

Zamestnanie :

MAMA

Jana Benková

Zamestnanie :

MAMA

NAŠE VOJSKO

Praha 2020

Copyright © 2020 by Jana Benková

Cover and layout © 2020 by Michal Dočkal

Slovak edition © 2020 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1875-7 (viazaná)

ISBN 978-80-206-1876-4 (brožovaná)

Všetky mená postáv a firiem v tomto príbehu sú vymyslené a nemajú žiadnu súvislosť so skutočnosťou.

[ 1. kapitola ]

Narúžovala som si pery a skontrolovala svoj obraz v zrkadle. Rúž sa leskol viac ako vianočný stromček, čo v decembri žiari na neďalekom námestí. Podarilo sa to majstrovsky, musela som skonštatovať, keď som si prezerala svoju tvár. Kvalitný mejkap, líčka, dymové očné tiene a totálne čiernočierna maskara. Nechty nalakované dokonale a – načerveno ! Keď už, tak nech vyzerám ako dračica ! Aj účes ako z časopisu, moje husté zvlnené vlasy nepotrebovali náročnú úpravu. A na záver ten malinový rúž. Malina na torte !

Našpúlila som ústa a zasmiala sa. Cítila som sa fantasticky. Kedy naposledy som mala čas ( a chuť ) nalíčiť sa ? Milujem to ! Ten ligot. Ten luxus, ten príjemný pocit ženskosti…

Prevalila som sa v posteli na druhý bok a prudko otvorila oči. V kuchyni čosi zahrkotalo. Ako to ? Veď ešte nebolo ani šesť ! Ľahučký sen a tie šteklivé pocity mi hneď kamsi odleteli. Pretierala som si tvár a snažila sa prebudiť do reality.

Priestor vedľa mňa bol prázdny a zhúžvaná prikrývka pohodená na okraji. Nepočkala som teda ani na zvuk budíka a vstala som. Pozrela som na Kubka, ktorý nerušene odfukoval v detskej postieľke v rohu miestnosti. Zatiaľ spával s nami, no len čo rozdelíme Maťa s Amálkou a vytvoríme samostatnú chlapčenskú izbu, presunie sa aj on. Detiská nám rastú ako z vody, pomyslela som si, a vtisla mu na čelo jemný bozk. Až to človeku príde ľúto, ako rýchlo prídeme o týchto našich malých maznákov. Zabalila som sa do tenkého župana, vyšla som zo spálne a len tak naboso som pomaly schádzala na prízemie domu.

V kuchyni opäť čosi buchlo. Ešte dva schody. Manželov hlas som počula čoraz zreteľnejšie.

„Tá káva je horúca ako čert ! “ skríkol Dominik a šálku takmer pustil z ruky. „ Páli ako čert ! “ opakoval.

Ako-tak sa mu ju podarilo postaviť na stôl. Rozčúlene poskakoval a fúkal si na ruku.

Chvíľu som ho s úsmevom pozorovala a potom som vošla do miestnosti. Prstami som si prečesala strapaté vlasy. Zastala som a cítila, ako mi nohy chladia lesklé dlaždice.

Keď ma uvidel, rozhodil rukami. „ Máš tu porozkladaných toľko somarín, až je z toho človek od rána rozhodený a nedokáže sa sústrediť ! “ oboril sa na mňa. Fúkanie mu zrejme nepomáhalo, tak strčil boľavé miesto pod prúd studenej vody.

„ Akých somarín ? “ spýtala som sa a nazrela na údajnú popáleninu. Bol to iba centimetrík sčervenenej kože. „ Myslíš na riad ? Mohol si ho večer upratať, Miňo. Ja som varila jedlo aj umývala taniere, ty si mal utrieť.“

„ Bože, toľko rečí okolo hlúpeho riadu,“ zastavil vodu a siahol po utierke. Namrzene buchol do okraja kuchynskej linky a odpil si z chladnúcej kávy. „ Mám plnú hlavu starostí, čaká ma ťažký deň v robote a ty tu kecáš o tanieroch ! “ odfrkol si. „ Absurdné ! “

„ A nezačal si s tým náhodou ty, zlato ? “ rypla som doňho. Nemohla som odolať.

Zdravou rukou tresol do kávovaru. „ Patríš do šrotu, ty stará haraburda ! “ prihováral sa mu výhražným tónom. „ Kúpim nový,“ rozhodol zrazu.

„Tento má iba rok,“ jemne som podotkla a zívla.

„ Hovorím ti, je starý ! “ prízvukoval.

„ Aj ten nový ti uvarí horúcu kávu,“ ohradila som sa už razantnejšie.

„ Sissi ! Všetko je tu absurdné. V tejto domácnosti,“ penil. „ Akoby si to nevedela.“

Tá káva ho naozaj úplne rozhodila a tie jeho trhané rozčúlené pohyby by pôsobili až komicky, keby tak nehromžil.

„ Absurdné ? Čo je na tom absurdné ? “ spýtala som sa už so zvýšeným hlasom. „Tiež som včera nemala nudný deň.“

Zvládla som iba zopár drobností : umyla som podlahu v polovici domu, oprala bielizeň, vyvesila, navarila, vybehla na rodičovské združenie do škôlky a spravila pravidelný štvrtkový väčší predvíkendový nákup. A iba tak mimochodom som sa popri tom postarala aj o naše tri ratolesti, skontrolovala Maťove úlohy do školy a tých našich dvoch menších okúpala.

„ Máš len deti, domácu pohodu, svätý pokoj od každého. Ešte mi hovor, že si unavená a budem sa do večera smiať ! “ Znova sa otočil k drezu a potriasal rukou pod vodou. „ Dofrasa, štípe to ! “

Počula som správne ? Povedal „ len deti “ ? „ Máme ich predsa spolu, nie ? “ nedala som sa. „ A prestaň sa tu pechoriť, veď na tej ruke nič nemáš,“ pristúpila som k nemu bližšie.

„To si vystihla ! Nemám ! Nemám cit ! “ vyhŕkol a hádzal zranenou rukou.

„To veru nemáš.“

„ Ale v tej ruke ! “ okríkol ma sklamaný, že ho neľutujem.

V posledných týždňoch sme boli obaja podráždení a často sme sa hádali už od rána. Miňo pracoval vo významnej banke. Pred rokmi tam začínal na jednoduchej pozícii, ale vybudoval si dobré vzťahy so šéfmi a absolvoval niekoľko školení. Postupne sa vypracoval na miesto, na ktoré musia mnohí čakať aj celý život. Nedávno ho povýšili opäť a s týmto posunom sa spájalo časté cestovanie po Slovensku i po susednom Česku. Popritom si dorábal vyšší stupeň francúzštiny v jazykovom inštitúte. „ Pozri sa,“ často sa nechával počuť, „ ani bankový sektor dnes neoplýva stabilitou, čo ak nás kúpia Francúzi, čo sa okolo nás už dávno obšmietajú, hm ? Nemôžem si dovoliť len tak, z večera do rána, prísť o miesto, živím veľkú rodinu,“ poúčal ma. Chápala som, že to nemá jednoduché a robí, čo môže, ale prečo sa nepokúsil aj on trochu pochopiť mňa ?

Vychovávame spolu tri nádherné deti – Amálku, Matúša a sladkého prítulného benjamínka, takmer trojročného Kubka. Milujeme ich nadovšetko. Sme rodina ako každá iná, dokonca máme to šťastie, že sa nám podarilo ujsť pred chaosom panelákového bývania na preplnenom bratislavskom sídlisku a ešte v čase ako-tak prijateľných cien nájsť dom v zazelenanej okrajovej časti mesta, v pokojnej slepej ulici, ktorú lemovali väčšie či menšie rodinné sídla za vysokými plotmi.

Po chvíli sa Miňo upokojil, dopil kávu a postojačky do seba natlačil dva toasty. Pobozkal ma na líce tak ako každé ráno, a bez slova si vzal sako a tašku. Buchli vchodové dvere a vzápätí som začula zvuk brány i motora.

Mám pred sebou nový deň.

Vzdychla som si, zapla kávovar, ktorý mal pred chvíľou namále, a kým mi pripravil môj pravidelný a zásadný životabudič, vybrala som sa do detskej izby prebrať dve staršie ratolesti.

„ Škôlka volá a škola tiež, vstávame ! “ zvolala som, dvihla žalúzie a otvorila okno dokorán.

S rukami vbok som pozerala na každodennú raňajšiu hru detí, keď si Maťo aj Amálka detinsky zakryli tváre perinami.

„Už aj hore ! “ zasmiala som sa a nasala čerstvý vzduch.

Keď sa mi ich zhruba na tretí raz po výdatnom šteklení a ich hlasnom smiechu, ktorý zobudil aj Kubka vo vedľajšej spálni, podarilo nahnať do kúpeľne, umyť sa a nakrémovať si tvár, zbehla som do kuchyne dopiecť toasty. Natrela som ich štedrou dávkou syra, naložila na taniere, naliala do dvoch pohárov pomarančový džús a mohla som sa venovať drobcovi Kubkovi.

Po chvíli chlapček sedel umytý, učesaný a prezlečený za stolom vo svojej detskej sedačke a s úsmevom sledoval pravidelné ranné prekáračky svojich súrodencov.

„ Hádame,“ skonštatoval stručne a mädlil si rúčky.

„ Amálka, neprovokuj,“ upozornila som jeho súrodencov v zárodku hádky. „ A ty, Maťo, by si už mal mať rozum. Či si stále bábo ? “ podryla som dvanásťročného synátora, ktorý sa najprv zamračil, ale moje slová, najmä tá otázka, naňho účinok rozhodne mali. Stíchol a prestal sestru štuchať lakťom.

„Tie pančuchy malej, to sú riadne rakeťáky,“ neodpustil si po chvíli a Amálka odhodila načatý toast na tanier.

„ Mamííí ! On je hňup ! “ čertila sa.

„Také výrazy odkiaľ nosíš, Amálka ? Ospravedlň sa, a ty, Matúš, konečne prestaň provokovať, nemáme čas vysedávať tu do večera,“ snažila som sa ich upokojiť od kuchynskej linky, kde som chystala vrecko s fľaškou minerálky a papierovými vreckovkami pre dcéru do škôlky a Maťovi poriadnu chlapskú desiatu.

Do kuchyne veselo pribehol najmenší člen rodiny, hnedý ratlík Lilinka, naša rozmaznaná psia slečinka. Všetci sme ju dosýta vyhladkali, čo si ona poriadne so slastným výrazom na tvári užívala, a vzápätí na mňa spýtavo pozrela a odcupitala k zadným dverám. Zastala a obzrela sa, kde som. Otvorila som dokorán a vypustila ju do záhrady.

„ Mami ! “ zrýchlene žmurkala Amálka, akoby si práve na čosi spomenula. „ A kúpila si mi tie farebné papiere ? Dnes v triede vystrihujeme, musím ich mať ! “ horlivo vysvetľovala.

„ Kúpila, pani učiteľka mi o tom vravela. Ale dobre, že si to pripomenula, aby sme ich napokon nezabudli doma,“ siahla som po béžovom zakladači a prihodila ho do kabelky. „ Dojedz a šup-šup do kúpeľne, malá slečna, chcem vidieť zúbky čisté ako perličky ! Kubko, utri si ústa. A ty, Maťo, nezapínaj telku, o chvíľu odchádzame,“ prekukla som chlapca, stojaceho na prahu obývačky s jasným zámerom.

Prevrátil oči. Puberta za dverami, pomyslela som si, a zbalila si mobil. Vzápätí som už náhlivo brala pod pazuchu Kubka, do druhej ruky kľúče od auta i domu, kabelku, podala som Amálke náhradné tričko, jedlo Maťovi a spoločne sme opúšťali dom.

To sú stresy ! Ledva som si stihla umyť zuby a učesať sa, skonštatovala som pri pohľade do spätného zrkadla, keď som vyštartovala a chystala sa vydýchnuť si po prvom rannom návale. Deti mali svoje tašky, boli najedené a oblečené. Vždy je to podobná hektika. Maťo si strkal do vrecka tenkej vetrovky desiatu. Všetci sa tvárili spokojne, iba Kubko vyzeral, že sa ho tento zrýchlený kolotoč zatiaľ príliš netýka a pokojne sledoval domy za oknom.

Lenže tá potvora úľava sa u mňa akosi nedostavovala. Uvedomila som si totiž, že som zostala oblečená v pyžame… Neskoro ! Práve sme míňali našu ulicu a blížili sa k prvej križovatke.

Toto je život ?!

A najhoršie je, že zajtra to takto bude znova. Do bodky. Iba to pyžamo už, dúfam, vychytám, zaumienila som si v duchu.

[ 2. kapitola ]

„ Priniesla som ti ten recept na pudingový koláč, moja,“ žmurkla na mňa a usadila sa za kuchynský stôl. Elegantnú kabelku, ktorú som jej predtým nevidela, uložila vedľa seba. Aj veľký priesvitný podnos. Tentoraz sa teda prekonala. Nestávalo sa totiž často, že by nám moja mama pripravila a priniesla jedlo. „ Spomínala si, že by si ho chcela, však ? “ ubezpečovala sa a prihladila si účes.

Za pätami jej pobehovala Lili a napokon vyliezla na stoličku oproti nej. Pozerala raz na ňu, potom zasa na mňa a čakala, čo sa bude diať.

„ Bude sedieť s nami ? “ spýtala sa mama s pohľadom upretým na psíka.

„Vždy sedí s nami,“ pripomenula som jej a nazrela na Kubka v obývačke. V strede koberca si rozložil autodráhu a hral sa. Nás si nevšímal.

Prečo sa mama na to stále tak otravne vypytuje ? Lilinku sme to tak naučili od začiatku, čo sa stala členom rodiny. Bola čistučká, čistejšia než mnohí ľudia, vždy slušne sedela, nehrabala sa na stôl a až komicky pozorne počúvala naše debaty – a prisahám, že mnohému aj rozumela. Nestiahla sa ako mnohé iné psy do svojho pelíška, ale čulo sledovala dianie v dome a bola stále s nami. Zvykli sme si a už sa nad tým nikto z rodiny nepozastavoval. Nič sme jej nemuseli zakazovať. Aj teraz ju zaujala voňavá maškrta na stole, prikrytá alobalom, ktorá rozvoňala kuchyňu, a sledovala, kam som ju položila.

„ Koláč sa mi vydaril,“ líškala sa mama a prisunula ho bližšie ku mne.

„ Mám radosť, mami,“ poslušne som odvetila a nazrela pod obal. Voňal naozaj lákavo.

„ Je ti niečo ? “ zahľadela sa na mňa.

Usadila som sa oproti nej s dvoma šálkami kávy. „ Iba únava, klasika.“

„ Koľkáže je to káva ? “ zaujímala sa.

„ Druhá ? Tretia,“ opravila som sa. Bolo iba pol jednej.

Mama nadvihla obočie. „ Chcela si tri deti, zlatko, tak ich máš. Nik ťa nenútil,“ pohladila ma po ruke a Lilinka okamžite zbystrila pozornosť a jemne zavrčala. Robila tak vždy, keď prišiel niekto zvonka a dotýkal sa niekoho z rodiny. „ Nechceš ich dať k nám aspoň na prázdniny ? “

„ Ocko je chorý, potrebuje pokoj, nie cirkus – a vieš, akí sú tí naši malí živí,“ usmiala som sa.

Spravila som zopár krokov a podala pohár Kubkovi, aby sa napil vody. Postavila som pred neho tanierik s nakrájaným ovocím.

„ Sám,“ povedal mi dôrazne.

„ Dobre, zjedz to sám. Ale nie tak, že to nájdem až pod televízorom,“ postrapatila som mu vlásky. „Toto máš ako dobrôtku po obede.“

Vrátila som sa k mame do kuchyne.

„Tak ťa aspoň navštívim častejšie, zopár hodín bezo mňa oco azda vydrží,“ kyvkala hlavou.

Už jej nenaletím. Mamča bola skvelá a mala nás rada, ale odkedy odišla na dôchodok, úplne si zmenila život. A rozhodne nebrala ohľad na mňa či moju rodinu. Zvlášť od chvíle, keď vážnejšie ochorel ocko. Mal obmedzený pohyb, zdržoval sa prevažne doma a domácnosť i starostlivosť oňho zostali na maminých pleciach. Aj preto si tú námahu asi potrebovala nejako kompenzovať. Keď sa ocko cítil dobre, často sa správala ako odtrhnutá z reťaze a nič ju neudržalo doma.

Mala po šesťdesiatke, ale na rozdiel od chorobami zoslabnutého otca sa mala k životu, bola to čipera na pohľadanie. Uvedomovala si to a aj to často preháňala a správala sa ako tínedžerka. Rada chodila do spoločnosti, kým ocko sa radšej zdržiaval doma. A potrpela si na svoj vzhľad, aj vo výťahovom skle či vo výkladoch obchodov si často kontrolovala, či má v poriadku účes. „Treba si udržiavať spoločenský život,“ tvrdila. Tam absolvovala kino so susedkou, tamto výlet či čajové večierky s kamarátkami. A jej reči o tom, ako mi pomôže a vezme deti aspoň občas k sebe, boli iba zdvorilou konverzačnou hrou s dcérou, ktorú som dávno prekukla. Ak som ju totiž napokon aj reálne požiadala, či nám ich môže postrážiť, okamžite sa stiahla a s ustarosteným výrazom ťahala z rukáva jednu výhovorku za druhou. Preto som na jej žoviálne ponuky, ktoré ani nemyslela vážne, reagovala tak rezervovane.

Ale možno to tak má byť a mama iba vzala rozum do hrsti. Človek si musí vyhradiť vlastný priestor a v jej veku má nárok na oddych a vlastné plány. To ja som bola jej pravý opak, podriadila som všetko rodine. Svoje predstavy, ciele, záujmy. Ona si nedala skákať po hlave a určila si hranicu, aby mala čas aj na seba. Starala sa o ocka, o domácnosť, ale keď som si ju prezerala, tú dámu vzpriamene, priam vznešene sediacu za stolom, musela som žasnúť. Dokonalá čerstvá manikúra, mejkap, nový zvlnený účes. Nevedela som si predstaviť, kedy by som také čosi stihla ja popri deťoch. Maximálne tak vo sne. Moja mama bola jednoducho elegantná dáma, ktorá sa videla v noblese šľachtických rodov do takej miery, že aj mne dala meno po obľúbenej rakúskej cisárovnej.

„ Miňo mi vyčíta, ak nájde čosi neupratané. Tvrdí, že mám iba deti a rozčúli ho už aj hoci len vyložená šálka na stole,“ posťažovala som sa.

„ Zasa ste sa hádali,“ odhadovala a skúmala moju tvár.

Mykla som plecom. „ Ja ani neviem, mami, či sú to skutočné hádky. Vymieňame si názory a často sa nezhodneme. On má práce nad hlavu, stále sa za niečím naháňa, a ja hrdlačím doma. Sama. V tom istom kolotoči, ktorý sa nikdy nezastaví. Asi mi to lezie na mozog…“ zarazila som sa uprostred vety. „ A s Miňom sa stále častejšie míňame, akoby sme ani nežili v jednom dome.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Tiráž

[ 1. kapitola ]

[ 2. kapitola ]