OSHO

Tady a teď

Copyright © 1969, 1976 OSHO International Foundation,

www.osho.com/copyrights

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2021

Translation © Jana Žlábková, 2009

All rights reserved (Všechna práva vyhrazena)

Original English title: AND NOW AND HERE, BY OSHO

Obsah této knihy je výběrem z různých hovorů, jimiž se Osho obracel k živému publiku.

Všechny hovory, jež Osho pronesl, byly v úplnosti publikovány jako knihy a jsou nyní rovněž dostupné ve formě původních audionahrávek. Tyto audionahrávky lze stejně jako úplný archiv psaných textů získat on-line (elektronicky přes internet) prostřednictvím OSHO Library na www.osho.com.

OSHO is a registered trademark of Osho International Foundation,

www.osho.com/trademarks

(OSHO je registrovaná obchodní značka Osho International Foundation,

www.osho.com/trademarks.)

ISBN 978-80-7593-334-8 (ePub)

ISBN 978-80-7593-335-5 (mobi)

1. SMRT JE TA NEJVĚTŠÍ LEŽ

Osvobozujeme se od toho, co známe. Zvítězili jsme nad tím, co známe. Naše omyly a porážky pramení pouze z naší nevědomosti. Porážky jsou důsledkem temnoty. Kde je světlo, nemůže dojít k porážce – samotné světlo přináší vítězství.

První věc, kterou bych vám chtěl o smrti říct, je skutečnost, že smrt je ta největší lež. A přitom se zdá, že je to pravda. A nejenže se zdá, že je to pravda, ale dokonce se zdá, že je to ta nejzákladnější pravda života – zdá se, jako by celý život byl obestřený smrtí. Ať už na ni zapomínáme, nebo si ji uvědomujeme, smrt je nám stále nablízku. Smrt je nám blíž než náš vlastní stín.

A dokonce jsme svůj život vystavěli na strachu ze smrti. Strach ze smrti vytvořila společnost, národ, rodina a přátelé. Strach ze smrti nás dovedl k honbě za penězi a vyvolal touhu po vyšším postavení. Ze strachu ze smrti se lidé modlí na kolenou. Ze strachu ze smrti se lidé modlí k Bohu se sepjatýma rukama zvednutýma k nebi. Ale nic není falešnějšího než smrt. Proto je falešný i každý způsob života, který jsme založili na víře, že smrt je pravda.

Jak poznáme falešnost smrti? Jak poznáme, že žádná smrt není? Dokud si to neuvědomíme, strach ze smrti nezmizí. Dokud si neuvědomíme falešnost smrti, bude dál falešný i náš život. Dokud je tu strach ze smrti, nemůže být život autentický. Dokud se třeseme strachem ze smrti, nemůžeme získat schopnost žít svůj život. Žít mohou jen ti, kteří se stínu smrti zbavili navždycky. Jak může žít vystrašená a třesoucí se mysl? A jak je možné žít s pocitem, že smrt je každou vteřinou blíž a blíž? Jak můžeme žít? Nezáleží na tom, jak silně si smrt uvědomujeme, protože na ni nikdy stejně nezapomínáme. Je jedno, že hřbitovy jsou mimo město – smrt stále odhaluje svou tvář. Každý den umírá ten či onen člověk, každý den se smrt někde objeví a otřese samými základy našeho života.

Kdykoli vidíme, jak někdo umírá, uvědomujeme si i svou smrt. Když pláčeme nad smrtí nějakého člověka, není to jen proto, že je ta osoba mrtvá, ale je to i připomínka naší vlastní smrti. Netrpíme zármutkem a lítostí pouze nad smrtí někoho jiného, ale také nad zjevnou možností vlastní smrti. Jakmile se někde objeví smrt, je to zároveň i naše vlastní smrt. Jak můžeme žít, jsme-li neustále v zajetí smrti? Takhle se žít nedá. Takhle nepoznáme, co je život – ani jeho radosti, ani jeho krásu, ani jeho přínosy. Takhle se nedostaneme k chrámu Boha, k nejvyšší pravdě života.

Chrámy, které jsme vybudovali ze strachu ze smrti, nejsou chrámy Boha. Modlitby, které vznikly ze strachu ze smrti, nejsou modlitby k Bohu. K chrámu Boha se dostane jen ten, kdo je plný radosti ze života. Boží království je naplněno radostí a krásou a zvony božího chrámu vyzvánějí jen lidem, kteří se zbavili veškerého strachu, těm, kteří jsou nebojácní.

Vypadá to obtížně, protože se nám líbí žít ve strachu. Ale není to nemožné – z těch dvou věcí je pravdivá pouze jedna. Uvědomme si, že je-li život pravda, pak nemůže být smrt pravda – a pokud je smrt pravda, pak je život jen pouhý sen, lež, pak život nemůže být pravda. Tyhle dvě věci nemohou existovat současně. Ale my se držíme obou zároveň. Máme pocit, že jsme živí, ale máme také pocit, že jsme mrtví.

Slyšel jsem o fakírovi, který žil v jednom vzdáleném údolí. Chodila za ním spousta lidí a všichni se ho na něco ptali. Jednou k němu přišel jakýsi muž a požádal ho, aby mu řekl něco o životě a smrti. Fakír pravil: „Moc rád ti řeknu něco o životě, moje dveře jsou ti otevřeny. Ale chceš-li vědět něco o smrti, pak jdi někam jinam, protože já jsem nikdy nezemřel a nikdy nezemřu. Se smrtí nemám žádnou zkušenost. Pokud chceš vědět něco o smrti, ptej se těch, kteří zemřeli, ptej se těch, kteří jsou už mrtví.“ A pak se fakír zasmál a řekl: „Ale jak se budeš ptát těch, kteří už jsou mrtví? A když po mně budeš chtít, abych ti dal adresu nějakého mrtvého člověka, nemůžu ti ji dát. Protože jakmile jsem si uvědomil, že nemůžu zemřít, došlo mi také, že nikdo neumírá, že nikdy nikdo neumřel.“

Jak ale můžeme tomu fakírovi věřit? Každý den vidíme, jak někdo umírá, každý den se objevuje smrt. Smrt je nejvyšší pravda. Projevuje se tím, že proniká do středu našeho bytí. Můžeme zavírat oči, ale bez ohledu na to, jak je od vás daleko, stejně je stále zjevná. Je jedno, jak před ní unikáme, utíkáme, stejně je kolem nás. Jak můžeme tuhle pravdu zfalšovat?

Někteří lidé to samozřejmě dělají, snaží se ji zfalšovat. Z pouhého strachu ze smrti věří v nesmrtelnost duše – jen z pouhého strachu. Nic nevědí, jen prostě věří. Každé ráno sedí v chrámu nebo mešitě a opakují: „Nikdo neumírá, duše jsou nesmrtelné.“ Jsou na omylu, když věří, že pouhým opakováním této věty se duše stane nesmrtelnou. Mají dojem, že duše se dá zfalšovat, budou-li opakovat: „Duše je nesmrtelná.“ Smrt nebude falešná opakováním podobných vět – smrt se dá zfalšovat jen poznáním.

Uvědomme si, jak je to podivné: vždycky přijímáme opak toho, co stále dokola opakujeme. Když někdo řekne, že je nesmrtelný, že duše je nesmrtelná – když to opakuje, tak tím pouze naznačuje, že tam kdesi v hloubi ví, že bude muset zemřít. Kdyby věděl, že nezemře, nemusel by stále dokola mluvit o nesmrtelnosti. Jen ten, kdo má strach, dál a dál opakuje tyhle věty. A všimněte si, že lidé se smrti bojí víc v těch zemích, v těch společnostech, které nejvíc mluví o nesmrtelnosti duše. Naše země vede neúnavně řeči o nesmrtelnosti duše, a přesto kdo se víc na téhle zemi bojí smrti nežli my? Nikdo se smrti nebojí víc než my! Jak se to dá sloučit dohromady?

Je možné, aby se lidé věřící v nesmrtelnost duše stali otroky? To by raději zemřeli, jsou ochotni zemřít, protože vědí, že žádná smrt není. Ti, kteří vědí, že život je věčný, že duše je nesmrtelná, by jako první přistáli na Měsíci! Jako první by vylezli na Mount Everest! Jako první by zkoumali hlubiny Tichého oceánu! Kdepak, my mezi ně nepatříme. My nelezeme na vrchol Everestu, ani nepřistáváme na Měsíci, ani nezkoumáme hlubiny Indického oceánu – a jsme ti, kteří věří v nesmrtelnost duše! Ve skutečnosti se smrti bojíme tak, že ze strachu neustále opakujeme: „Duše je nesmrtelná.“ A trpíme představou, že když to budeme opakovat, pak se to možná stane pravdou. Pouhým opakováním se ale nic nestane pravdou.

Smrt se nedá popřít opakováním, že smrt neexistuje. Smrt je třeba poznat, seznámit se s ní, je třeba ji prožívat. Je třeba se s ní obeznámit. A vy místo toho před smrtí stále utíkáte.

Jak ji můžeme spatřit? Když vidíme smrt, zavíráme oči. Když jde po silnici pohřební průvod, zavírá matka dveře, aby ho dítě nevidělo, a říká: „Nechoď ven, někdo umřel.“ Hřbitovy se nacházejí mimo město, a tak je vidíme jen málokdy, takže smrt jako by nebyla, není přímo před vámi. A když se před někým zmíníte o smrti, zakáže vám o ní mluvit.

Pobýval jsem u jednoho sannjásina. Každý den jsme mluvili o nesmrtelnosti duše. Zeptal jsem se ho: „Uvědomuješ si, že se neustále přibližuješ smrti?“

Řekl: „Neříkej tak děsivé věci. O něčem takovém není dobré mluvit.“

Prohlásil jsem: „Když někdo na jedné straně říká, že duše je nesmrtelná, ale zároveň mu připadá děsivé mluvit o smrti, pak to celé pošpiňuje. Hovory o smrti by v něm neměly vyvolávat strach, neblahá znamení, nepříjemné pocity – protože pro něj žádná smrt neexistuje.“

Odpověděl: „Duše je sice nesmrtelná, ale já si přesto nepřeju, aby se o smrti mluvilo. Člověk by neměl mluvit o tak bezvýznamných a děsivých věcech.“ Všichni děláme stále totéž – obracíme se ke smrti zády a utíkáme před ní.

Povím vám příběh: Ve vesnici se pomátl jeden muž. Bylo horké odpoledne a on šel úplně sám opuštěnou cestou. Kráčel dost rychle a snažil se nemít strach: člověk se může bát, pokud je někdo nablízku, ale z čeho mít strach, když nikde nikdo není? Ten muž se ale bál, i když nikdo nebyl nablízku. Je to tak, že se vlastně bojíme sami sebe, a když jsme sami, je strach ještě větší. Není nikdo, koho bychom se báli tak jako sami sebe. Když je někdo s námi, máme menší strach, a jakmile zůstaneme sami, bojíme se mnohem víc. Ten muž byl sám. Dostal strach a začal utíkat. Všechno kolem bylo klidné a tiché – bylo odpoledne, nikdo nikde nebyl. A on utíkal stále rychleji a najednou uslyšel zvuk nohou běžících za ním. Strašně se vyděsil – možná ho někdo pronásleduje. A celý vystrašený se pokradmo koutkem oka podíval za sebe. A spatřil, jak ho honí dlouhý stín. Byl to jeho vlastní stín – ale jakmile uviděl, že ho pronásleduje nějaký dlouhý stín, utíkal ještě rychleji. Pak už se nemohl nikdy zastavit, protože čím rychleji běžel, tím rychleji utíkal stín za ním. Nakonec se z toho ten muž zbláznil. Ale jsou lidé, kteří uctívají i šílence.

Když lidé viděli, jak se žene vesnicí, mysleli si, že provádí nějakou významnou asketickou praktiku. Nezastavil se nikdy, kromě noci, kdy stín zmizel a on se domníval, že za ním nikdo není. S úsvitem ale začal hned zase utíkat. A potom se nezastavoval ani v noci – byl přesvědčený, že i když přes den uběhl velkou vzdálenost, přesto nemůže v noci odpočívat, protože by ho mohl dohnat a ve dne zase pronásledovat. A tak utíkal dokonce i v noci.

V té době už byl naprosto pomatený, nic nejedl a vůbec nepil. Tisíce lidí ho sledovaly a zahrnovaly ho květinami a občas mu někdo podal kus chleba nebo trochu vody. Začali ho čím dál víc uctívat a tisíce lidí mu vyjadřovaly svou úctu. Ale ten muž byl stále větší a větší blázen, až nakonec jednoho dne padl na zem a zemřel. Lidé z vesnice, kde zemřel, mu vykopali hrob pod stromem a zeptali se starého fakíra ze vsi, co mají dát napsat na jeho náhrobek. A fakír ty věty napsal. V jakési vesnici, kdesi, je ten hrob dodnes. Možná kolem něj někdy půjdete. Přečtěte si ta slova. Fakír na náhrobek napsal: „Zde odpočívá muž, jenž po celý život prchal před vlastním stínem, jenž promarnil celý život útěkem před stínem. A ten muž nebyl ani tak moudrý jako jeho náhrobek – protože náhrobek je ve stínu a neutíká, takže nevrhá žádný stín.“

I my utíkáme. Možná je nám divné, jak může člověk utíkat před vlastním stínem, ale my také utíkáme před stíny. A to, před čím prcháme, nás začne pronásledovat. Čím rychleji běžíme, tím rychleji nás to honí, protože je to náš vlastní stín.

Smrt je náš stín. Pokud před ní budeme utíkat, nedokážeme se jí postavit a uvědomit si, co to je. Kdyby se ten muž zastavil a podíval se, kdo je za ním, zřejmě by se zasmál a řekl: „Co jsem to za člověka, když utíkám před svým stínem?“ Nikdo před stínem neuteče, nikdo nevyhraje boj se stínem. To však neznamená, že stín je silnější než my a že bychom nemohli vyhrát. Prostě to jen znamená, že žádný stín není, že to není otázka vítězství. Nemůžeme vyhrát nad něčím, co neexistuje. Proto lidé čelí porážce ze strany smrti – protože smrt je pouhý stín života.

Jak se život pohybuje kupředu, pohybuje se spolu s ním i jeho stín. Smrt je stín vytvářející se za životem a my se nikdy neohlédneme, abychom viděli, co to je. Už tolikrát jsme padli na zem vyčerpáním – poté, co jsme znovu a znovu běželi tenhle závod. K tomu břehu jste nedoběhli poprvé, vy jste tady už někdy byli – možná to nebyl tenhle břeh, třeba to byl jiný břeh. Možná to nebylo tohle tělo, třeba to bylo jiné tělo – ale ten závod je stále stejný. Nohy jsou stejné, závod je stejný.

Po mnoho životů, které jsme prožili, si neseme strach ze smrti, a přesto si ho nedokážeme uvědomit a podívat se na něj. Jsme tak vystrašení a vyděšení, že když se přiblíží smrt, když na nás naplno dopadne její stín, nemůžeme jednat vědomě jen kvůli strachu. V podstatě si okamžik smrti nikdo neuvědomuje. Kdyby člověk alespoň jednou zůstal ve vědomém stavu, strach ze smrti by navždycky zmizel. Kdyby člověk alespoň jednou spatřil, jaké je umírání, co se děje ve chvíli smrti, pak by příště neměl ze smrti strach, protože by žádná smrt nebyla. Není to tak, že by zvítězil nad smrtí – zvítězit můžeme jen nad tím, co existuje. Jen tím, že smrt poznáme, prostě zmizí. A nezbude nic, nad čím bychom měli vítězit.

Zemřeli jsme už mnohokrát, ale kdykoli se přiblíží smrt, upadneme do stavu nevědomí. Je to podobné, jako když nám lékař nebo chirurg dají před operací anestetika, abychom necítili bolest. Máme z umírání takový strach, že v okamžiku smrti dobrovolně upadneme do stavu nevědomí. Jsme v něm už chvíli před smrtí. Umíráme nevědomě a potom se znovu zrodíme ve stavu nevědomí. Nevidíme ani smrt, ani zrození – a proto nejsme schopni pochopit, že život je věčný. Zrození a smrt jsou pouhé zastávky na místech, kde si vyměníme oděv nebo koně.

Za dávných časů nebyly žádné železnice a lidé cestovali ve vozech tažených koňmi. Putovali z jedné vesnice do druhé, a když se koně unavili, vyměnili je za odpočaté koně z místního hostince a v další vesnici je znovu vyměnili. Lidé přepřahající koně však nikdy neměli pocit, že to, co dělají, se podobá opětovnému umírání a zrození, protože když koně měnili, byli při plném vědomí.

Občas se stávalo, že kočí se vydal na cestu poté, co se opil. Když byl v tomhle stavu a rozhlédl se kolem sebe, divil se, jak se všechno změnilo, jak všechno vypadá jinak. Slyšel jsem, že jednou prý opilý kočí prohlásil: „Je možné, že jsem se změnil i já? Mám pocit, že nevedu stejného koně. Je možné, že se ze mě stal někdo jiný?“

Zrození a smrt jsou prostě jen stanice, ve kterých se mění povoz – starý povoz se tam zanechá, unavení koně tam zůstanou a zapřáhnou se zase svěží koně. Ale obojí se odehrává ve stavu nevědomí. A ten, kdo prochází zrozením a smrtí ve stavu nevědomí, nemůže prožívat vědomý život – funguje v jakémsi napůl vědomém stavu, v napůl vědomém stavu života.

Chtěl bych tím říct, že podstatné je smrt vidět, pochopit, uvědomit si ji. Ale to je možné jen tehdy, když umíráme. Člověk si to uvědomí, jen když umírá. Takže co s tím? Pokud člověk vidí smrt, jen když umírá, pak není možno ji pochopit – protože v okamžiku smrti bude ve stavu nevědomí.

Nicméně ta možnost tu je. Můžeme provést pokus, při němž vstoupíme do smrti z vlastní vůle. A já říkám, že meditace neboli samádhi je přesně tohle. Prožitek dobrovolného vstoupení do smrti je meditace, samádhi. Je to stav, který se přirozeně dostaví při zbavení se těla – a my se do něho můžeme pomocí vůle dostat tím, že uvnitř vytvoříme odstup mezi sebou a tělem. A jakmile uvnitř opustíme tělo, podaří se nám prožít stav smrti, podaří se nám prožít příchod smrti. Smrt můžeme prožít dnes, dnes večer – protože příchod smrti pouze znamená, že naše duše a tělo na této cestě pocítí tutéž odlišnost, jako když cestovatel zanechá na místě jeden povoz a v druhém vyrazí vpřed.

Slyšel jsem, jak se jeden muž vydal za muslimským fakírem šejchem Farídem a řekl mu: „Doslechli jsme se, že když Mansúrovi usekávali ruce a nohy, necítil prý žádnou bolest…, čemuž je těžké uvěřit. Vždyť člověka bolí, i když si vrazí do nohy trn. Copak ho nebolí, když mu usekávají ruce a nohy? Zdá se, že jsou to všechno jen pouhé výmysly.“ A ten muž pokračoval: „Doslechli jsme se, že když Ježíše přibíjeli na kříž, necítil žádnou bolest. A dovolili mu pronést poslední modlitbu. Je těžké uvěřit, že krvácející nahý Ježíš – ukřižovaný, pobodaný trny, ruce přibité hřeby – ve svých posledních chvílích pronesl právě ta slova.“

Ježíš pravil: „Odpusť těm lidem, neb oni nevědí, co činí.“ Určitě jste tu větu slyšeli. A lidé na celém světě, kteří věří v Ježíše, ji neustále opakují. Ta věta je velmi prostá. Ježíš řekl: „Ó Pane, prosím, odpusť těm lidem, protože oni nevědí, co činí.“ Když lidé tuhle větu čtou, většinou ji chápou tak, že Ježíš říká, že ti ubozí lidé netuší, že zabíjejí tak hodného člověka, jako je on. Ne, takhle to Ježíš nemyslel. Ježíš tím myslel: „Tihle hloupí lidé netuší, že člověk, kterého zabíjejí, nemůže zemřít. Odpusť jim, protože oni nevědí, co činí. Činí to, co je zcela nemožné – vykonávají skutek zabíjení, což je zcela nemožné.“

Ten muž řekl: „Je těžké uvěřit, že člověk, kterého zabíjejí, je schopen projevit takové soucítění. Vždyť by měl být plný zlosti.“

Faríd se srdečně zasmál a prohlásil: „Položil jsi mi dobrou otázku, ale já na ni odpovím později. Nejdřív tě požádám o malou laskavost.“ Vzal kokosový ořech ležící kousek od něj, podal ho muži a poprosil ho, aby ho otevřel, ale zdůraznil, že při tom nesmí porušit jeho vnitřek.

Ale ten kokos byl nezralý, a tak muž řekl: „Promiň, ale to nedokážu. Ten kokos je úplně syrový, a když rozbiju skořápku, rozbiju i jeho vnitřek.“

Faríd ho požádal, aby ořech odložil stranou. Pak mu dal jiný kokos, ten už byl vyschlý, a řekl mu, ať ho rozbije. „A dokážeš uchovat jeho vnitřek vcelku?“ zeptal se.

A muž odpověděl: „Ano, vnitřek ořechu uchovám.“

Faríd prohlásil: „Dal jsem ti odpověď. Pochopil jsi ji?“

Muž odvětil: „Nic jsem nepochopil. Jaký je vztah mezi kokosovým ořechem a tvou odpovědí? Jaký je vztah mezi kokosovým ořechem a mou otázkou?“

Faríd řekl: „Odlož stranou i tenhle ořech. Nemusíš ho rozbíjet. Já ti tím ukazuji, že je tu jeden nezralý kokos, jehož skořápka a dužina drží pohromadě – když ho rozbiješ, porušíš i jeho vnitřek. Pak je tu vyschlý kokos. A čím se liší vyschlý kokos od nezralého kokosu? Je tu jistý rozdíl: dužina vyschlého kokosu je scvrklá uvnitř a oddělila se od skořápky. Mezi dužinou a skořápkou je určitá vzdálenost. A sám jsi řekl, že při rozbíjení skořápky je možné uchovat vnitřek celý. A tak jsem odpověděl na tvou otázku!“

Ten muž řekl: „Já to stejně nechápu.“ Fakír prohlásil: „Běž, zemři a pochop to – bez toho ti nikdy nedojde, co tu říkám. Ale ani tehdy ti to nedojde, protože v okamžiku smrti budeš ve stavu nevědomí. Jednoho dne se skořápka a dužina oddělí, ale ty budeš v té chvíli ve stavu nevědomí. Jestliže to chceš pochopit, pak se začni učit, jak oddělit skořápku od dužiny – hned teď, dokud jsi živý.“

Pokud se skořápka–tělo a vnitřní dužina–vědomí oddělí v jediném okamžiku, smrt končí. Když se vytvoří odstup, uvědomíte si, že skořápka a dužina jsou dvě oddělené věci – že budete dál žít, i když se skořápka rozbije, že to není otázka toho, že se rozbijete, že zmizíte. V tomto stavu do vás nemůže smrt proniknout, i když se náhle objeví – objeví se mimo vás. Znamená to pouze, že nejste ochotni zemřít. Že jste ochotni žít dál.

To je základní smysl meditace neboli samádhi: naučit se, jak oddělit skořápku od dužiny. Je možné je oddělit, protože jsou oddělené. Je možné poznat je odděleně, protože jsou oddělené. Proto nazývám meditaci dobrovolným vstupem do smrti. A ten, kdo vstoupí do smrti dobrovolně, se s ní setká a uvědomí si, že „smrt je tam, a já jsem přesto stále tady“.

Sókratés umíral. Blížila se jeho poslední chvíle. Připravoval se jed, který ho měl zabít. A on se stále ptal: „Už se připozdívá, jak dlouho budete ten jed připravovat?“

Jeho přátelé plakali a říkali mu: „Copak jsi zešílel? Chceme, abys žil o trochu déle. Podplatili jsme člověka, který drtí bolehlav, a přemluvili ho, aby to dělal pomalu.“ Sókratés vyšel ven a řekl muži připravujícímu jed: „Trvá ti to moc dlouho. Zdá se, že s tím nemáš moc zkušeností. Jsi nováček? Drtil jsi už někdy byliny? Copak jsi ještě nikdy nepodával jed odsouzenému člověku?“

Ten muž odpověděl: „Podávám jed celý život, ale ještě nikdy jsem neviděl takového šílence, jako jsi ty. Proč tolik spěcháš? Já to drtím pomalu, aby ses mohl ještě trochu nadýchat vzduchu, abys žil trochu déle, abys zůstal na světě o něco déle. A ty pořád mluvíš jako šílenec a říkáš, že se připozdívá. Proč tolik spěcháš a chceš rychle umřít?“

Sókratés odpověděl: „Já tolik spěchám proto, že chci vidět smrt. Chci zjistit, jaká smrt je, a chci také zjistit, zda přežiju, nebo ne, když se smrt dostaví. Pokud to nepřežiju, pak celá ta věc skončí – a jestliže přežiju, pak skončí smrt. Já chci zjistit, kdo s příchodem smrti zemře – zemře smrt, nebo zemřu já? Chci zjistit, zda přežije smrt, nebo přežiju já. A jak to mohu zjistit, dokud jsem naživu?“

Sókratés dostal jed. Jeho přátelé začali truchlit, nebyli v dobrém rozpoložení. A co udělal Sókratés? Řekl jim: „Jed mi proniká ke kolenům. Až ke kolenům jsou mé nohy už mrtvé – kdybyste mi je usekli, ani bych to nepoznal. Ale drazí přátelé, chci vám říct, že i když jsou mé nohy mrtvé, já jsem stále naživu. Jedno je tím naprosto jasné – nejsem své nohy. Já jsem tady stále, jsem pořád tady. Nic v mém nitru zatím neuvadlo.“ Sókratés pokračoval: „Teď jsou pryč obě mé nohy a všechno až po stehna zmizelo. Nic bych necítil, kdybyste mi usekli celé nohy. Ale já jsem pořád tady! A jsou tu i mí přátelé, kteří pořád brečí!“

Sókratés jim řekl: „Neplačte. Pozorujte to! Je to pro vás příležitost: člověk umírá a sděluje vám, že je stále naživu. Klidně mi usekněte obě nohy – ani pak bych nebyl mrtvý, i potom bych tu byl dál. Mé ruce už také odplouvají, mé ruce také zemřou. Ach! Kolikrát jsem se ztotožňoval se svýma rukama – a ty ruce mě teď opouštějí –, ale já jsem tu stále dál.“

A tímhle způsobem Sókratés pokračoval, zatímco umíral. Říkal: „Pomalu se všechno zklidňuje, všechno odplouvá, ale mě se to netýká. Za chvíli už vám to nebudu schopen říkat, ale nemyslete si, že už tu nejsem. Protože já jsem tady pořád, i když ztrácím většinu svého těla. Jak by mohl nastat konec, zmizí-li další část mého těla? Nebudu vám to moct sdělovat – protože to je možné jen prostřednictvím těla –, ale já tu budu stále dál.“ A v posledním okamžiku řekl: „Nyní vám sdělím zřejmě už poslední věc: jazyk ochabl a nebudu schopný dál mluvit, ale přesto vám říkám: ‚Já existuji.‘“ Až do posledního okamžiku smrti stále říkal: „Já jsem pořád naživu.“

I při meditaci musí člověk vstoupit pomalu dovnitř. A věci pak začnou postupně jedna po druhé mizet. Mezi jednotlivými věcmi se vytvoří vzdálenost a pak nastane okamžik, kdy má člověk pocit, jako by se všechno nacházelo daleko od něj. Má pocit, jako by na pobřeží leželo něčí mrtvé tělo – a vy přesto existujete. Leží tam nějaké tělo a vy stále existujete – jste odděleni a naprosto odlišní a jiní.

Jakmile prožijeme okamžik, kdy pohlédneme do tváře smrti, zatímco jsme naživu, nebudeme mít se smrtí už nikdy nic společného. Smrt se bude dál blížit, ale pak to bude jen jako zastávka – bude to jako výměna oděvu, bude to jako přepřahání koní a vyjetí ven v novém těle, vydání se na cestu, na nové stezky, do nových světů. Ale smrt už nás nikdy nebude schopna ničit. K tomuhle poznání však dojdeme jen tak, že se se smrtí setkáme. Musíme ji poznat, musíme jí projít. Všichni se smrti ohromně bojíme, a proto nedokážeme meditovat. Chodí za mnou spousta lidí a říkají, že nejsou schopni meditovat. Jak jim mám vysvětlit, že jejich problém je v něčem jiném? Jejich skutečným problémem je strach ze smrti…; a meditace je proces umírání. Ve stavu úplné meditace se dostaneme k témuž bodu, k jakému dojde mrtvý člověk. Je tu jen jeden rozdíl. Mrtvý člověk si neuvědomuje, co se stalo, jak se skořápka rozbila a dužina zůstala. Ten, kdo medituje, ví, že se skořápka oddělila od dužiny.

Strach ze smrti je základní příčinou, proč se lidé nemohou dostat do meditace – žádný jiný důvod není. Ti, kteří se bojí smrti, nemohou nikdy vstoupit do samádhi. Samádhi je dobrovolné pozvání smrti. Je to pozvánka určená smrti: „Přijď, já jsem připravený zemřít. Chci zjistit, zda budu po smrti žít dál, nebo ne. A je lepší, když to zjistím ve stavu vědomí, protože pokud by se to dělo v nevědomém stavu, nic bych zjistit nemohl.“

Proto vám tu teď říkám, že dokud budete utíkat před smrtí, bude vás neustále porážet – ale v den, kdy se postavíte smrti čelem, vás smrt opustí a vy zůstanete.

Po celé tři dny se budou mé promluvy týkat různých technik zaměřených na přístup ke smrti. Doufám, že během těchto tří dní mnozí lidé pochopí jak umírat a budou schopni zemřít. A pokud nezemřete tady, na tomhle břehu… A tohle je neuvěřitelný mořský břeh. Právě po tomhle písku kráčel kdysi Kršna – týž Kršna, jenž řekl během války Ardžunovi: „Ničeho se neobávej, neměj strach. Neboj se, že budeš zabíjet nebo že budeš zabit, protože já ti říkám, že nikdo neumírá a nikdo není zabit.“ Nikdo nikdy nezemřel a nikdy nemůže nikdo zemřít a ten, kdo zemře, kdo může zemřít, je už dávno mrtvý. A to, co neumírá a nemůže být zabito – to nemůže nikdy zemřít. A to je sám život.

Dnes jsme se zcela nečekaně shromáždili na tomhle mořském břehu, po němž kdysi kráčel Kršna. Tenhle písek viděl kráčejícího Kršnu. Lidé uvěřili, že Kršna opravdu zemřel – protože známe smrt jako jedinou pravdu. Bereme to tak, že každý zemře. Tohle moře, tyhle písčiny nikdy nepocítily, že Kršna zemřel. Tohle nebe, hvězdy a Měsíc v Kršnovu smrt nikdy neuvěřily.

Ve skutečnosti v životě není pro smrt místo, ale všichni jsme uvěřili, že Kršna zemřel. Věříme tomu, protože jsme pronásledováni myšlenkami na vlastní smrt. Proč se tolik zaobíráme úvahami o smrti? Všichni jsme teď živí, tak proč máme tak velký strach ze smrti? Proč se tolik bojíme umírání? Za tím strachem se totiž skrývá tajemství, které musíme pochopit.

Je za tím jistá matematika a ta matematika je velmi zajímavá. Nikdy jsme neviděli sami sebe umírat. Viděli jsme umírat jiné lidi a to nás přimělo k myšlence, že i my budeme muset jednou zemřít. Například kapka vody žije v oceánu s tisíci jiných kapek a jednoho dne na ni dopadnou paprsky slunce a ona se změní v páru, vypaří se. Ostatní kapky si myslí, že je mrtvá, a mají pravdu – protože ještě před chvílí kapku viděly a teď je pryč. Ale kapka dál existuje v mracích. Jak to ale mají ostatní kapky vědět, když se samy ještě nestaly mrakem? V té době kapka spadla do moře a stala se zase kapkou. Ale jak to mají ostatní kapky vědět, když se samy ještě na tuhle cestu nevydaly?

Když vidíme, jak někdo v našem okolí umírá, myslíme si, že ta osoba už není, že zemřel další člověk. Ale neuvědomujeme si, že ten člověk se prostě jen vypařil, že vstoupil do jemné sféry, že se vydal na novou cestu – že je kapkou, která se vypařila, aby se opět stala kapkou. Jak to můžeme vědět? My jen cítíme, že zmizel další člověk, že další člověk je mrtvý. A takhle někdo umírá každý den, každý den se vypaří nějaká kapka. A pro nás se tak pomalu stává jistotou, že i my budeme muset zemřít, že „já také umřu“. A strach se ujme nadvlády: „Já také umřu.“ Ten strach nás popadne, protože se díváme na ostatní. Žijeme tím, že pozorujeme druhé, a to je náš problém.

Včera večer jsem vyprávěl přátelům jeden příběh. Jeden židovský fakír byl zcela zničený, protože měl problémy – a kdo z toho není zničený? Všichni se staráme o své rány a naší největší starostí je vidět ostatní lidi šťastné. Když vidíme, jak jsou druzí šťastní, jsme dál a dál nešťastní. I za tím se skrývá další matematika, přesně taková matematika, o jaké jsem mluvil v souvislosti se smrtí. Vidíme vlastní zoufalství a vidíme tváře druhých. Nevidíme v nich zoufalství, vidíme jejich usmívající se oči, úsměv na rtech. Když se podíváme na sebe, navenek se usmíváme, i když jsme uvnitř ustaraní. Úsměv je vlastně prostředek k zakrývání zoufalství. Nikdo nechce být nešťastný. Jestliže člověk nedokáže být skutečně šťastný, chce alespoň ukázat, že se cítí šťastný, protože ukazovat, že není šťastný, je v podstatě velké ponížení, ztráta a porážka. Proto se navenek stále usmíváme a uvnitř jsme takoví, jací jsme. Uvnitř se dál shromažďují slzy a navenek se dál usmíváme. A když se na nás někdo podívá zvenčí, vidí, že se usmíváme. Kdyby se na nás ale podíval zevnitř, objevil by tam zoufalství. A to se pro něho stává problémem. Myslí si, že celý svět je šťastný, že jen on sám je nešťastný.

Totéž se stalo onomu fakírovi. Jedné noci, když se modlil k Bohu, řekl: „Já tě nežádám, abys neposílal neštěstí, protože pokud si neštěstí zasloužím, pak se určitě dostaví – ale alespoň se modlím, abys mi nedával tolik utrpení. Vidím, jak se lidé na tomhle světě smějí, a já jediný pláču. Všichni se zdají být šťastní. Já jediný jsem nešťastný. Všichni vypadají velmi radostně, jen já jediný jsem smutný a utápím se v temnotě. Koneckonců, co špatného jsem ti udělal? Prosím tě o laskavost – dej mi neštěstí někoho jiného výměnou za to mé. Vyměň mé neštěstí za neštěstí kohokoli jiného a já to přijmu.“

Té noci, když spal, měl podivný sen. Viděl obrovskou budovu, v níž byly miliony věšáků. A miliony lidí chodily dovnitř a každý člověk nesl na zádech ranec neštěstí. Když viděl tolik ranců neštěstí, vyděsil se a byl z toho zmatený. Rance, které nesli jiní lidé, byly velmi podobné tomu jeho. Velikost a tvar každého ranečku byly naprosto stejné. Byl tím velmi zmaten. Vždycky viděl, jak se jeho soused usmívá – a každé ráno, když se ho fakír ptal, jak se daří, říkal: „Všechno je v pořádku.“ A tentýž muž teď nesl stejnou dávku neštěstí. Viděl politiky a jejich stoupence, guruy a jejich žáky – všichni přicházeli se stejným nákladem. Lidé moudří i hloupí, bohatí i chudí, zdraví i nemocní – náklad měli všichni stejný. Fakír byl jako omráčený. Ty rance viděl poprvé, do té doby viděl jen tváře lidí.

Náhle naplnil místnost mocný hlas: „Pověste své rance!“ Všichni, včetně fakíra, udělali, co jim bylo přikázáno. Všichni se chtěli rychle zbavit svých problémů, nikdo už nechtěl nést své neštěstí ani o vteřinu déle, a kdyby se naskytla taková příležitost nám, tak bychom je také rychle pověsili na věšák.

A pak se ozval další hlas, který pravil: „Nyní si každý z vás vybere ten ranec, který se mu líbí.“ Dalo by se předpokládat, že fakír rychle sáhl po ranci někoho jiného. Kdepak, on tu chybu neudělal. Celý ustrašený si utíkal pro svůj ranec, aby mu ho nemohl sebrat někdo jiný – jinak by to pro něho byl značný problém, protože všechny rance vypadaly stejně. V duchu si řekl, že je lepší mít svůj vlastní ranec – alespoň všechny ty strasti už dobře zná. Kdo ví, jaké strasti obsahují rance ostatních lidí? Dobře známé trápení je vždycky menší trápení – je to známé trápení, poznatelné trápení.

A tak v hrůze utíkal a popadl svůj ranec, než po něm sáhne někdo jiný. Ale když se rozhlédl kolem, zjistil, že i všichni ostatní utíkají a berou si své rance. Nikdo si nevybral ranec někoho jiného. Zeptal se: „Proč tolik spěcháte, abyste si vzali své rance?“

Konec ukázky

Table of Contents

1. Smrt je ta největší lež