Upírske denníky 15

Neviditeľné zlo

Aj v tlačenej verzii.

Ukážka z elektronickej knihy

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Upírske denníky 1 – Prebudenie

Upírske denníky 2 – Súboj

Upírske denníky 3 – Zbesilosť

Upírske denníky 4 – Temnota

Upírske denníky 5 – Návrat

Upírske denníky 6 – Temné sily

Upírske denníky 7 – V moci tieňov

Upírske denníky 8 – Cesta z temnoty

Upírske denníky 9 – Tajomstvá

Upírske denníky 10 – Posadnutí démonmi

Upírske denníky 11 – Znovuzrodenie

Upírske denníky 12 – Fantóm

Upírske denníky 13 – Mesačná pieseň

Upírske denníky 14 – Tajný rituál

Upírske denníky – Stefanove denníky 1: Zrodenie

Upírske denníky – Stefanove denníky 2: Túžba po krvi

Upírske denníky – Stefanove denníky 3: Pomsta

Upírske denníky – Stefanove denníky 4: Tiene minulosti

Upírske denníky – Stefanové denníky 5: Úkryt

Upírske denníky – Stefanove denníky 6: Spojenectvo

L. J. Smith

Upírske denníky 15 – Neviditeľné zlo – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

1

Milý Damon!

Včera som bola šťastná. Nebolo to moje zvyčajné každodenné šťastie, ale divoká radosť, ktorá mi v žilách blčala ako oheň.

Aj keby puto medzi nami nebolo jemne vibrovalo, bola by som vedela, že ten pocit mám od Teba. Čo si robil? Kde si včera bol?

Teším sa, že si šťastný, Damon.

Chýbaš mi. Vďaka putu, ktorým nás spojili Strážkyne, od seba nikdy nie sme veľmi ďaleko. Stále Ťa cítim, stále vo mne koluje tichý šum, niečo z Teba a od Teba. No rada by som už konečne bola naozaj s Tebou.

Ani sa mi nechce veriť, že už uplynuli štyri roky. Myslím na to, ako sme sa rozlúčili v ten posledný večer v Dalcreste, keď bolo puto medzi našimi aurami ešte celkom čerstvé. Vtedy som plakala a presviedčala som Ťa, aby si neodišiel.

Aj Stefanovi chýbaš. Stále si hovoríme, že si uchmatneme zopár voľných týždňov a prídeme Ťa pozrieť, nech si kdekoľvek. Stefan mi ukáže ulice, po ktorých nekráčal už niekoľko storočí, Ty nás zavedieš do najvychytenejších nočných klubov a znovu budeme všetci pohromade. Ako rodina.

Občas mám pocit, že prichádzam o toľko vecí, ktoré som kedysi dôverne poznala. Včera mi teta Judith povedala, že chce predať náš dom vo Fell s Church a presťahovať sa do Richmondu. Chápem ju. Robert by nemal tak ďaleko do práce a moja mladšia sestra by v meste mohla chodiť do nejakej super školy. Veď ani ja v tom dome už nebývam.

Nemôžem však prestať myslieť na to, ako sme s mamou prerobili moju detskú izbu, ešte keď žila. Koľkokrát tam u mňa nocovali Bonnie, Meredith a Caroline. Koľko tajomstiev sme si tam pošepkali. Ako si ma tam objímal Ty a aj Stefan, každý inokedy a každý z iného dôvodu.

S tým domom sa dokážem rozlúčiť, aj keď ma bolí srdce, no nedokážem sa rozlúčiť s Tebou. Damon, prosím Ťa, sľúb mi, že sa ešte uvidíme.

Elena Gilbertová vzdychla a prehrabla si prstami dlhé plavé vlasy. Prečo je také ťažké prejsť konečne k veci? Zamotávala sa do emócií, hoci v skutočnosti písala tento mejl Damonovi z celkom iného dôvodu.

Dobre, tak už vieš, že mi chýbaš, napísala. Teraz Ťa ešte musím upozorniť na niečo vážne.

Elena zdvihla pohľad od notebooku a poobzerala sa po obývačke. Byt, v ktorom bývala spolu so Stefanom, pôsobil pokojne. Lampa svojím teplým zlatistým svetlom zalievala steny plné zarámovaných reprodukcií, ktorých originály videli na výstavách. Abstraktný obraz muža a ženy v objatí, splývajúce telá; renesančný anjel s prísnou tvárou; rozkvitnutá lúka. Na stolíku pri pohovke sa z fotografie usmievala Elenina mladšia sestra Margaret. Ten záber vznikol, keď Margaret končila základnú školu. Z iných fotografií pozerali Bonnie a Elena, stáli v strieborných róbach družičiek pri Meredith, ktorej na tvári žiaril zriedkavý úsmev. Okná bytu zakrývali ťažké brokátové závesy, ktoré dnu nepustili ani náznak svetla. Sammy, ich dlhosrstý biely kocúr, sa labužnícky preťahoval na mäkkom čalúnení a iba pásik zlatožltej dúhovky, čo mu blýskal spod viečka, prezrádzal, že bdie.

Na skrinke z kvalitného mahagónu ležala malá zbierka vecí, ktoré si Stefan nosil so sebou po všetky tie roky, keď sa túlal po svete: zopár zlatých mincí, dýka so slonovinovou rukoväťou, kamenný kalich so strieborným kovaním, zlaté hodinky na retiazke a malá železná truhlička. A aj posledný prírastok k jeho pokladom – hodvábna marhuľová stužka, trochu zablatená, ktorú Elena kedysi stratila na cintoríne.

Elena si spomenula, ako tie predmety prvý raz videla v Stefanovom prenajatom byte vo Fell’s Church, keď bol pre ňu ešte záhadným, takmer až strašidelným cudzincom. Teraz poznala príbeh každej jednej drobnosti a rozumela, čo talizmany zo Stefanovej minulosti znamenajú.

Tichý byt bol asi presným opakom miesta, kde sa teraz zrejme nachádzal Damon. Elena tipovala, že je plné ostrých svetiel a rýchlych áut. Už dlho mala v sebe nepokoj, ale tu, v domove, ktorý si vytvorili so Stefanom, jej nič nechýbalo.

Samozrejme, nikde neboli celkom v bezpečí. No odkedy pred piatimi rokmi porazili Klausa, magické vrstevnice, čo pretínali oblasť Dalcrestu, neprilákali nič horšie ako zatúlaného mladého vlkolaka alebo čerstvo premeneného upíra. Aby mohli bojovať proti skutočnému zlu, museli vyrážať ďalej a tu sa cítili pomerne pokojne.

Väčšinou bola dokonca šťastná. Väčšinou.

Len v poslednom období ju prenasledoval neodbytný pocit nebezpečenstva, ktorý jej do snov prinášal tiene a zakrádal sa v podvedomí. A uprostred nebezpečenstva opakovane vycítila Damonovu temnú, ohnivú prítomnosť.

Zamračila sa a znovu začala ťukať do klávesnice.

Damon, nech si kdekoľvek, prosím Ťa, dávaj na seba pozor. Viem, že niečo nie je v poriadku. Usilujem sa zistiť, čo to je, svoje strážcovské schopnosti napínam na prasknutie, dokonca som zatelefonovala Andrésovi do Kostariky, či náhodou nemá vysvetlenie pre to, čo ma trápi. Zatiaľ som však na nič neprišla.

Viem len toľko, že sa stane niečo strašné. A že to má čosi spoločné s Tebou. Prosím, Damon, buď opatrný. Už kvôli mne.

Elena odoslala mejl, práve keď v zámke zaštrkotal kľúč. Sammy zľahka zoskočil z pohovky na dlážku. Elena sa mykla, prebehla k dverám a otvorila ich dokorán.

„Stefan!“ zvolala. „Vitaj doma!“

Hoci bol pre ňu Stefan už taký dôverne známy a životne dôležitý ako vzduch, ktorý dýchala, občas jej stačilo naňho pozrieť a od prekvapenia zmeravela. Bol taký krásny s tým klasickým rímskym profilom a tmavými kučerami, do ktorých sa jej žiadalo zaboriť prsty. Usmial sa na ňu, čo ešte zvýraznilo zmyselnú oblosť jeho spodnej pery, a v očiach mu videla svetlo, ktoré sa tam zažínalo, len keď bol s ňou. Rozbehla sa k nemu a pobozkala ho. Do toho bozku vložila všetku svoju lásku a cítila, ako jej ju on z celého srdca opätuje. Dodalo jej to pocit istoty.

Sammy sa im obtieral o nohy, potom oňuchal Stefana, švihol chvostom a odkradol sa preč.

Elena sa konečne odtiahla, obzrela si Stefana od hlavy po päty a uvidela, že hoci má pod zelenými očami tmavé kruhy, v tvári sa mu zračí pokoj. Takže lov dopadol dobre. Ani jemu, ani Meredith sa nič nestalo. Elena si vďačne vydýchla a hlavu si oprela Stefanovi o plece. Vrátil sa domov a všetko bude v poriadku.

Pevnejšie ju objal a ona si vychutnávala hladký povrch jeho koženej bundy, na ktorej mala líce. Potom však na tvári pocítila niečo lepkavé. „Stefan?“ Odtiahla sa a dotkla sa mokrého miesta na čiernej koži. Na prstoch sa jej zaleskla krv. „Stefan?“ zvýšila hlas a začala mu nervózne prechádzať rukami po hrudníku a po bokoch. Zisťovala, či nie je zranený.

„Neplaš sa, Elena.“ Stefan ju chytil za ruky. „To nie je moja krv.“ Usmial sa ešte širšie. „Zabili sme Celine.“

Elena prekvapene zhíkla. Celine stopovali už niekoľko mesiacov. Bola to stará upírka, jedna z tých pôvodných, kruté monštrum, ktoré už nespočetné stáročia napĺňalo noci na všetkých kontinentoch hrôzou. Celine bola posledná zo starých upírov, ktorých sa im podarilo vypátrať, posledná, ktorú potrebovali zabiť, aby v tejto časti sveta nastolili pokoj a bezpečie.

Elena ju spočiatku stopovala spolu so Stefanom a Meredith…

„Pozor na hlavu,“ povedal jej Stefan a nadvihol výhonok popínavého viniča, aby sa podeň mohla prešmyknúť. Za zeleňou sa skrýval hrozivý čierny otvor, vchod do tajnej jaskyne. Meredith vošla dnu za nimi, bojovú palicu držala pri pleci, pripravenú na úder. Stefan tú svoju niesol ležérnejšie, voľne sa mu hojdala v pästi.

„Celine je tu. Viem to,“ povedala Elena. Cítila prítomnosť starej upírky, videla vo vzduchu stopy po jej aure, modrú farbu prepletenú so zlatistými a čiernymi šmuhami, postriekanú hnusnými hrdzavými fľakmi ako po zaschnutej krvi. „Má veľkú Silu,“ šepkala Elena. „A vie o nás. Vie, že sa k nej blížime.“

„No super,“ zamumlala Meredith. Opatrne si vyhmatávali cestu v tmavej chodbe, kde boli takmer ako slepí. Skalná chodba viedla čoraz hlbšie pod zem a Elena dýchala čo najpomalšie, zaháňala nervozitu, pokúšala sa nemyslieť na tony zeminy a kamenia nad svojou hlavou.

„Neboj sa,“ ticho ju upokojoval Stefan a stisol jej ruku. „Nemôže ti ublížiť.“ Elene nemohlo ublížiť nič nadprirodzené, čo bol príjemný vedľajší účinok jej strážcovských schopností – ktorý museli udržať v tajnosti.

Strieborné hroty, ktorými boli obe bojové palice zakončené, zahaľovala tmavá škvrna – bola tam stopa po malom množstve Eleninej krvi, vzácnej krvi, ktorá na starých zloduchov pôsobila ako jed. Iba Elenina krv mohla Celine zabiť a iba Elena dokázala vystopovať auru pôvodnej upírky. Elena teraz cítila, ako sa v nej pripravujú na boj aj ostatné strážcovské schopnosti a hromadia sa ako búrkové mračná.

Elena bola pripravená. Nebojím sa, opakovala si tvrdohlavo. Stefan má pravdu. Nič nadprirodzené ma nezabije.

Opatrne zašli za ohyb chodby a zažmurkali v náhlom prívale svetla. Niekde vysoko nad nimi bol otvor v hornine a cezeň prenikalo slnko, jeho lúče dopadali na kryštály, ktorými boli posiate skalné steny. Od nich sa odrážali ďalšie lúče a celý priestor tak križovali tenké svetelné pásy. Elene chvíľu trvalo, kým si uvedomila, že uprostred miestnosti niekto stojí. Postava sa vo svetle týčila ako stĺp vytesaný z temnoty.

Upírka stála, nehybná a vystretá ako socha, tmavé husté vlasy jej sťažka padali na plecia. Okolo nej sa špirálovito krútila jej aura, na tvár jej vrhala zlatisté a hrdzavé odblesky, takže sa zdalo, že jej z hlavy odkvapkáva krv. Táto prastará bytosť vyzerala celkom mladá, tvár mala hladkú a nadpozemsky pokojnú – až kým sa jej pohľad nestretol s Eleniným.

Celinine oči boli tmavé, prázdne a strašne, nekonečne staré. Tie oči sledovali zrod civilizácií, videli, ako sa z dediniek stávajú veľkomestá a opäť klesajú do prachu. Celine pobavene a s očakávaním nadvihla tenké obočie.

Elena sa ani nepohla, zato Stefan a Meredith sa rozostúpili a každý z nich zamieril do opačného kúta. S napriahnutými palicami čakali a striehli na svoju šancu. Celine bola príliš silná, aby na ňu len tak zaútočili, no ak by niečo odpútalo jej pozornosť, prípadne ak by Elena použila silu Strážkyne… Meredith pozrela na Elenu a pohľady sa im stretli. Elena porozumela a v duchu sa načiahla po svojej Sile. Podarí sa jej udržať starú upírku v nehybnosti dosť dlho, aby stihli jej priatelia podniknúť útok?

Celine sa naozaj ani nepohla, len tie kruté temné oči sa upierali na Elenu. Nemôže mi ublížiť, pripomínala si Elena. Zhlboka sa nadýchla a podarilo sa jej nájsť pre svoju Silu ten správny spúšťač, ako keby potiahla za šnúročku. Energia, čo sa jej zhromaždila v mysli, sa začala zrážať. Obrátila ju jedným smerom, Sila bola zrazu pevná ako šíp a mierila na Celine.

Stará upírka ohrnula pery do povzneseného úsmevu. „Na to zabudni, ty nedorastená Strážkyňa,“ zasmiala sa. „Ja poznám tvoje tajomstvo.“

Zdvihla ruku a rýchlo mávla smerom k stropu, akoby odtiaľ niečo vyberala. Ozvalo sa duté zapraskanie a strop sa začal trieštiť.

„Elena, uteč!“ skríkol Stefan. Nestihla sa ani rozhýbať, a už okolo nej pršali kamene.

„Stefan…“ hlesla Elena a všetko okolo nej sčernelo.

Elena sa striasla, keď si spomenula, aké to bolo, preberať sa s ťažkým otrasom mozgu. Celine dávno stihla ujsť. Potom ju už Stefan a Meredith na lov nikdy nezobrali. Celine nevedno odkiaľ zistila, že Elenu možno zabiť prirodzenými, hmotnými zbraňami – napríklad aj zosuvom skál –, hoci nadprirodzené jej neuškodia. Preto sa rozhodli, že k tejto starej upírke ju už nepustia. Elena im odvtedy mohla strážcovskými schopnosťami pomáhať len na diaľku, tak ako Bonnie a Alaric. Pátrali po Celine a využívali mágiu na jej vystopovanie.

Teraz však bola Celine mŕtva.

Elena už nedbala na krvavé fľaky, len si k sebe pritiahla Stefana a pobozkala ho. Najskôr nežne, potom vášnivejšie. „Dokázal si to,“ zamrmlala s ústami na jeho ústach. „Si úžasný.“

Pocítila, ako sa počas bozku usmial. Potom sa odtiahol, položil jej dlaň na líce a pozrel jej do očí s takou nekonečnou láskou, až sa jej zakrútila hlava. „Bez teba by sme to nikdy nedokázali,“ vyhlásil.

„Jasné.“ Elena pozrela na tenký kožený kufrík, v ktorom bola Stefanova bojová palica s ihlami naplnenými jej smrtiacou krvou.

„Nejde len o to.“ Stefan pokrútil hlavou. „Bez teba, Elena, by som nedokázal vôbec nič. Pretože všetko, čo robím, robím kvôli tebe a vďaka tebe.“ Oči mu zasvietili a nežne jej prešiel prstami po líci. „Si v bezpečí a toto je koniec. Celine je mŕtva, to znamená, že nezostal ani jediný starý upír.“

„Aspoň o žiadnom nevieme,“ opravila ho Elena a trochu ľútostivo sa usmiala. Ak sa za posledné roky niečo naučila, tak to, že boj sa v skutočnosti nikdy nekončil.

„Zatiaľ nám nič nehrozí,“ zdôraznil a pobozkal ju. Elena sa pritisla k jeho pevnému telu a ponorila sa do bozku. Jedna myseľ sa vpíjala do druhej, vymieňali si lásku a túžbu. Až po chvíli sa neochotne odtiahla.

„O pár minút odchádzame,“ vyhlásila. „Bonnie oslavuje narodeniny, ak si nezabudol.“

Stefan jej s úsmevom vtisol do vlasov bozk a cúvol. „V poriadku,“ vzdychol. „Času máme dosť.“

Uvoľneným krokom zamieril do kúpeľne, aby sa dal do poriadku.

Elena ho zamyslene sledovala. Mal pravdu. Napila sa vody z fontány večnej mladosti a života, takže zostane naveky po Stefanovom boku. Naozaj majú pred sebou večnosť.

Vedela, že by s tým mala byť spokojná. No aj tak musela pri každom vyrovnanom údere svojho srdca myslieť na obavy, čo sa jej tajili v mysli. Napriek nesmrteľnosti, ktorú mali teraz spoločnú, napriek Celininej smrti mala Elena zlý pocit, že ich čas čoskoro vyprší.

2

Bonnie bola dnes šťastná už od samého rána. Prebudila sa na lákavú vôňu, keď jej Zander pripravoval chutné raňajky, a na teplé lúče slnka, ktoré svietilo akoby len kvôli nej – v deň, ktorý jej pripadal ako prvý skutočne letný. Neskôr všetci „jej“ škôlkari spustili pesničku Všetko najlepšie a venovali jej obrovskú pohľadnicu, na ktorej bolo dvadsaťjeden farebných odtlačkov malých dlaní a dvadsaťjeden mien, od Astrid po Zacharyho, napísaných neistým paličkovým písmom, ktoré ich Bonnie počas roka trpezlivo učila.

„Neskutočne zlaté,“ nadchýnala sa Bonnie a pozrela na svojich priateľov. „Jedna mamička mi dokonca napiekla koláče.“

A teraz sedela na zamatovom diváne v krásne osvetlenom bare pri ružovom kokteili. Bola v siedmom nebi.

Meredith, v klasických čiernych šatách elegantná ako vždy, podala Bonnie pohár so šampanským a posadila sa k nej. Alaric, ktorý bol už pol roka jej zákonitým manželom, ju kamarátsky ťapol po pleci a pritiahol si k nim stoličku.

„Tí tvoji krpci sú super,“ povedala Meredith. „No ty si podala väčší výkon, keď si Zandera dotiahla do kokteilového baru, ktorý sa volá Znamienko krásy.“

„Zander sa teší, keď mi môže niečím urobiť radosť,“ prosto povedala Bonnie. Pozrela smerom, kde jej priateľ sedel obkročmo na krehko vyzerajúcej pozlátenej stoličke, ktorá bola čalúnená ružovou látkou s leopardím vzorom. Dívala sa, ako Zander naklonil stoličku, až zostala len na dvoch nohách, a naširoko gestikuloval. Vysvetľoval niečo svojmu druhovi z vlkolačej svorky Jaredovi. Stolička zavŕzgala a hrozivo sa pod jeho váhou prehla. Bonnie útrpne stisla pery. „Nuž, je dosť možné, že toto nie je jeho prirodzené prostredie,“ pripustila.

Vlkolaci mužského pohlavia vyzerali vždy príliš veľkí a neokrôchaní, aby sa vôbec vedeli správať v miestnostiach s nábytkom. Každú chvíľu niečo rozbili. Zato vlkolačky… to bolo niečo iné. Shay, ktorá občas zastupovala Zandera na poste vodcu svorky, teraz pozrela Bonnie do očí a bez slova jej pripila. Shay sa takýmto dievčenským zábavkám nevenovala často, no teraz sa zdalo, že je vo svojom živle. Bonnie si všimla, ako sa jej leskne bledá pokožka, a trochu popudene sa mykla. Tá baba sa nastriekala ligotavým sprejom?

„Chvalabohu, že Shay začala chodiť s Jaredom, však?“ Vedľa Bonnie sa posadila Elena a hneď vedela, kam sa jej kamarátka tak významne pozerá. Stefan sklonil hlavu, takže to vyzeralo, akoby sa pred Bonnie uklonil.

„Všetko najlepšie, Bonnie,“ vážne jej zablahoželal a podal jej dva balíčky. Väčší bol zabalený v bodkovanom papieri a previazaný ružovou stuhou. Menší bol oveľa ťažší a zabalený v tmavom hodvábe, ktorý sa pod svetlom mihotal dúhovými farbami.

„Ten veľký je od nás,“ povedala Elena. „Ten druhý od Damona. Poslal nám ho s odkazom, aby sme ti ho odovzdali.“

„Ach, ďakujem!“ zvolala Bonnie a so záujmom pozrela na balíčky. Ešte nikdy nič od Damona nedostala, no tušila, že to bude neobyčajný dar. Damon bol elegantný sveták, záhadný a tajuplný muž so vždy upravenými tmavými vlasmi a s ironickým úsmevom, ktorý zmäkol iba pri nej. Sotva by daroval dievčaťu napríklad dévedéčko. Niežeby bolo na dévedéčku niečo zlé…

Bonnie zo zdvorilosti najprv rozbalila darček od Eleny a Stefana. V škatuli bol top z ľahulinkej, takmer priesvitnej látky, ktorý sa jej zapáčil, už keď bola pred pár týždňami s Elenou na nákupoch. „Paráda!“ vzdychla, žmurkla na Elenu a primerala si top uprostred jasotu okolostojacich. „Fakt vďaka.“ Vystrela ruku k Elene a Meredith, aby videli zlatý náramok zdobený polodrahokamami. „Aha, čo mi dal Zander! A k tomu zásobu krétskeho oregana. To je bylinka, s ktorou sa dá super čarovať,“ vysvetlila im. „Viete, ako ťažko sa zháňa? Musel ho objednať.“

„Krásny náramok,“ povedala Elena a Meredith pochvalne pokývala hlavou.

Bonnie zišlo na um, že Zander, stopercentný alfa samec, vie napodiv vynikajúco vyberať darčeky pre dievča. Teda aspoň pre ňu. Na ďalšie obdivuhodné vlastnosti, ktorými bol Zander obdarený, sa však teraz nemohla sústrediť. Na kolenách jej ležal darček od Damona a čakal, kedy ho rozbalí.

Opatrne stiahla hodvábny obal. Pod látkou sa skrývala malá okrúhla kazeta, ktorá sa jej akurát zmestila do dlane. Vyzerala takmer ako okruhliak z riečneho dna, sivá, s modrastým leskom. Bonnie zdvihla veko a vnútri uvidela filigránsky vyrezávaného vtáčika z rovnakého sivomodrého materiálu. Vtáčik visel na striebornej retiazke. Vedľa ležal poskladaný hárok kvalitného listového papiera.

„No teda!“ zhíkla Elena a zblízka si vtáčika obzrela. „Čo je to? Tuším je to poriadne staré.“

Bonnie rozložila papier.

Pre Teba, vtáčik, čítala Damonov elegantný rukopis. Blahoželám k dvadsiatym štvrtým narodeninám. Stále si absurdne mladá, ale aspoň už nie si dieťa. Vecička, ktorú prikladám, pochádza z Egypta a je dokonca ešte staršia ako ja. Je to sokol a jedna čarodejnica, s ktorou som sa zoznámil v Luxore, mi vysvetlila, že predstavuje silu, múdrosť a dobré rady. To všetko Ti zo srdca želám. Buď silná, buď múdra a dávaj na seba pozor.

Bonnie sa usmiala. Damon býval občas prekvapivo nežný, ba až sentimentálny.

Pod blahoželaním stálo ešte čosi načarbané iným atramentom a akoby na poslednú chvíľu:

Počul som, že sa ešte stále vláčiš s tým prerasteným vĺčaťom. Povedz mu, nech sa k Tebe správa, ako sa patrí, inak ho vezmem na zodpovednosť.

Aj to je celkom milé, povedala si Bonnie a rýchlo strčila papier do vrecka.

„Dovolíš? Pripnem ti to.“ Zander jej odhrnul vlasy, náhrdelník jej pevne zapol okolo krku a potom ju nežne pobozkal na šiju.

„Damon ťa nazval prerasteným vĺčaťom,“ oznámila mu Bonnie. „A odkazuje ti, aby si sa ku mne správal, ako sa patrí.“

„Naozaj si na mňa spomenul? Som dojatý,“ kamarátsky prehodil.

Jared si odfrkol a Shay prižmúrila oči. Svorka Damonovi nikdy celkom nerozumela.

Alebo, pomyslela si Bonnie, mu títo vlkolaci možno rozumejú až pridobre. Keď ho spoznali, mal ťažké obdobie. Bol nebezpečný, a napriek tomu, že po ich boku zopárkrát bojoval proti ešte väčším hrozbám, malá skupina pôvodných vlkolakov, ktorí chránili oblasť Dalcrestu, mu stále nedôverovala.

No odkedy ho Strážkyne neviditeľným putom spojili s Elenou, už nebol taký nebezpečný. Pretože ak by niekedy ublížil človeku, ublížil by tým Elene. A keby niekoho zabil, Elena by zomrela. Každý, kto niekedy videl Damonovo zúfalstvo, keď bola Elena v ohrození, chápal, že tento upír by jej nikdy neskrivil ani vlas na hlave.

Okrem toho, sucho si pomyslela Bonnie už so sokolom na krku, Damon je zrejme naveky preč. Niežeby za ním nesmútila – medzi ňou a Damonom to vždy trochu iskrilo –, ale bez neho tu bude pravdepodobne lepšie. A rozhodne pokojnejšie.

„Prišiel Matt,“ oznámil Stefan. Len pred zlomkom sekundy čosi šepkal Elene do ucha. Upíra nik nezaskočí, pomyslela si Bonnie a myklo jej kútikom úst.

Teraz už všetci videli, ako sa do ich kúta hrnie Matt. Pobozkal Bonnie na líce a podal jej malý balíček. „Ahoj,“ povedal. „Všetko najlepšie. A prepáč, že meškám.“

„V pohode,“ usmiala sa Bonnie a ohmatala balíček. To bude dévedéčko, pomyslela si. „Kde je Jasmine?“

Matt sa uškrnul. „Tešila sa, že príde, no vyšla jej služba na pohotovosti,“ vzdychol. „Mám ti namiesto nej zaželať všetko najlepšie a sľúbiť, že ťa na budúci týždeň pozve na obed.“

„Celkom dobrá výhovorka,“ povedala Bonnie. „Radšej zachraňovať životy, ako si dať so mnou narodeninový kokteil.“

„Keďže teda Jasmine nemohla prísť,“ usmial sa Matt na Meredith a Stefana, „môžete mi aspoň porozprávať, ako dopadla Celine. Je po nej?“

Presne to je jediný problém s Jasmine, pomyslela si Bonnie a odpila si z pohára. Matt s ňou chodil už pár rokov a všetci ju mali radi, ale Jasmine nevedela celú pravdu ani o Mattovi, ani o ostatných z partie. O Bonnie vedela len toľko, že rada veští z kariet, zbiera bylinky a vôbec je taká „newageistka“, no nemala ani potuchy, že Bonnie je skutočná čarodejnica. Vedela, že Alaric má doktorát z paranormálnych štúdií a folklóru, ale neverila, že paranormálne štúdie sa venujú skutočným javom. V podstate ho brala ako nepraktického akademika. A rozhodne nevedela pravdu o Stefanovi, Zanderovi, vlkolačej svorke a o Elene. Nečudo, veď poriadne nepoznala ani Matta, netušila, koľkokrát a ako statočne bojoval proti zlu. Považovala ho za celkom obyčajného milého chalana.

Bonnie si uvedomila, že možno vypila priveľa kokteilov, lebo sa zrazu počula, ako hovorí: „Matt, ako môžeš Jasmine milovať, keď ani nevie, kto si?“

Mattovi stuhla tvár, zaťal pery a Bonnie sa prudko začervenala. Kedy sa naučí držať jazyk na uzde? Po chvíli jej Matt upäto odpovedal: „Takto je to bezpečnejšie.“ Uprel na ňu belasé oči. „Chcem, aby mohla žiť normálny život.“

Bonnie sa stiahlo hrdlo. Spomenula si, aké to bolo, keď si pred viac ako piatimi rokmi so Zanderom konečne povedali pravdu. Ako jej nervózne stískal ruku. Vtedy mu odpovedala, že normálnosť sa preceňuje, a nežne sa pobozkali. Boli k sebe absolútne otvorení. Nie, nedokázala si predstaviť, že by pred svojím milovaným takto dlho niečo tajila.

No podarilo sa jej usmiať na Matta, hoci trochu napäto, a prikývla. Žmurkaním zahnala slzy z očí. „Okej,“ hlesla.

Chvíľu vládlo rozpačité ticho.

„Mimochodom,“ ozvala sa Meredith a zvonivo sa zasmiala, „keď si taký zvedavý, tak ti poviem…“ A začala Mattovi opisovať, ako bojovali so Celine.

Bol to napínavý príbeh. Samé tajné chodby, úniky v poslednej chvíli, Meredithine zvláštne schopnosti, Stefanova upírska rýchlosť… a to sa ešte ani nedostali k Celine. Napokon ju však našli v Atlante, vyhli sa jej upírskym vojakom a zabili ju Eleninou magickou krvou.

Keď tento príbeh Meredith a Stefan rozprávali dnes večer prvé dva razy, Bonnie hltala každé slovo.

Tentoraz zdvorilo potlačila zívnutie a poobzerala sa. Všetci ostatní fascinovane naťahovali uši. Ešte aj Alaric, ktorý sa väčšinou zhodol s Bonnie, že magická stránka boja s netvormi je zaujímavejšia ako akčné scény, kládol otázky o zbraniach.

Vzdychla a uprela oči na Meredith, ako sa od nej očakávalo. V duchu si priznala, že možno len trochu žiarli. Od nej pomoc pri stopovaní Celine nežiadali.

Pritom Bonnie bola odborníčka na boj proti zlu. Akurát že jej priatelia boli čoraz zázračnejší – rýchlejší, silnejší, a dokonca aj nesmrteľní, tak ako Elena. A preto ju už asi nepotrebujú…

Bonnie zahnala tú myšlienku a znovu si odpila. Prestaň s tými hlúposťami, vynadala si.

Meredith sa blížila k záveru – Stefan sa v jej rozprávaní chystal odseknúť Celine hlavu, kým sa stará upírka metala v predsmrtných kŕčoch –, keď Zander zachytil Bonniin pohľad a vyskočil z nízkej stoličky. Tá sa s rachotom prevrhla.

„Ajaj,“ vzdychol a žmurkol na svoje dievča. Bonnie sa usmiala. Možno predsa len neutajila svoju mrzutosť tak šikovne, ako si myslela. „Pripíjam oslávenkyni!“ zvolal a všetci vstali.

„Okej,“ zamyslene pokračoval. „Ja prvý. Dá sa o Bonnie McCulloughovej povedať ešte niečo, čo neviete?“ Privinul si ju k sebe, mocnú ruku jej položil na plecia a ona sa oňho ochotne oprela. „Neviete, čo sa stalo prvú noc, keď sme sa nasťahovali do nášho bytu. Na novom mieste som mal čudný pocit a nemohol som zaspať. No potom mi Bonnie začala rozprávať o tuleních ľuďoch, selkies, ktorí žijú na Orknejských ostrovoch. Bola taká sčítaná a v mesačnom svite, čo na ňu svietil, aj taká krásna, že by som sa bol do nej na mieste zamiloval, nebyť toho, že som už do nej zamilovaný bol. A keď som zaspával, pomyslel som si: To, že som sa nasťahoval do jedného bytu s Bonnie, je to najlepšie rozhodnutie, aké som kedy urobil.“ Krátko ju pobozkal, prižmúril oči modré ako more a zdvihol pohár. „Samozrejme, to som vedel už predtým. Tak na zdravie, Bonnie!“

Všetci si pripili a potom si odkašlala Meredith. „Nebyť Bonnie, bolo by mi z tej svadby preskočilo,“ povedala a olivová tvár sa jej zapýrila. „Všetci poznáte mojich rodičov. Vždy keď mi svojimi radami už totálne liezli na nervy, Bonnie a Elena ma uniesli a zorganizovali psychoterapeutický úlet. Ten najlepší vymyslela Bonnie.“

Elena sa rozosmiala. „Mne by také niečo nikdy nezišlo na um.“

„Vzali ma na bejzbalový trenažér v zábavnom parku,“ pokračovala Meredith. „Nasadili mi prilbu, do ruky vrazili palicu, zapli stroj a ja som udierala do loptičiek, až som úplne zabudla, že túžim utiecť do Vegas, tam sa za minútu zosobášiť a vykašlať sa na všetkých príbuzných.“ Prehodila Bonnie ruku okolo pliec a tuho ju objala, pritisla si k jej horúcemu lícu svoje chladné. „Lepšiu kamošku som nikdy nemala.“

„A čo ja?“ zvolala Elena, keď Meredith pustila Bonnie. „Ako asi viete, štyri roky sme s Meredith a Bonnie bývali na internáte. V lete sme skončili školu a…“ Pokrčila plecami. „No, bolo to ťažké obdobie. Vedeli sme, že už spolu nebudeme dvadsaťštyri hodín denne. V ten posledný večer sa Bonnie rozhodla, že si spravíme pyžamovú párty ako na základnej. Tak sme jedna druhú učesali, nalakovali sme si nechty a robili sme si psinu z chalanov. Telefonovali sme im rôzne hlúposti.“

„Bol som nesmierne prekvapený,“ dôstojne vyhlásil Alaric.

„No, jašili sme sa,“ pokrčila plecami Elena. „Meredith a ja sme sa najskôr nevedeli uvoľniť, ale Bonnie nás toľko prehovárala, až to napokon dopadlo perfektne. Na naše sesterstvo!“

Elena zdvihla pohár a Bonnie si zrazu spomenula, ako v tú noc Elena vyzerala: ružové pyžamo, inokedy dokonale upravené vlasy zapletené do stovky neporiadnych vrkôčikov, bezstarostný smiech… Pomyslela si, že Elena by sa mala častejšie od srdca zasmiať.

Koniec ukážky

Table of Contents

1

2