Erich Maria Remarque

DAS GELOBTE LAND

Copyright c 1998 by the Estate of Erich Maria Remarque

Alle Rechte vorbehalten

Translation c 2002, 2015 by Olga Kolečková

ISBN 978-80-249-2782-4

/I/

Tři týdny jsem viděl město před sebou, jako by leželo na jiné planetě. Dělilo nás jenom několik kilometrů, úzký pruh moře, který bych byl téměř mohl přeplavat. Přesto však pro mě bylo tak nedosažitelné, jako by ho obklíčila armáda tanků. Chránily ho nejmohutnější bašty dvacátého století: zdi z papíru, vízových předpisů a nelidských zákonů lhostejné byrokracie. Octl jsem se na ostrově Ellis Island – v létě roku 1944 – a přede mnou se rozkládalo město New York.

Ellis Island představoval nejmírnější internační tábor, s nímž jsem měl zkušenost. Člověka tam ani netloukli, ani nemučili, ani neudřeli k smrti. Dokonce dostával i dobrou stravu, která ho nic nestála, a postel, v níž směl spát. Sice stály všude stráže, ale chovaly se téměř přátelsky. Na Ellis Island úřady zadržovaly přistěhovalce do Ameriky, jejichž doklady vypadaly podezřele nebo zcela neodpovídaly předpisům. Pro Ameriku totiž nestačilo platné vstupní vízum amerického konzulátu v Evropě – před vstupem do země ho musel prověřit a potvrdit také imigrační úřad v New Yorku. Teprve potom dostal cizinec povolení ke vstupu, nebo – pokud ho úřad prohlásil za nežádoucího – se musel příští lodí vrátit. Návrat ovšem zdaleka nebyl tak jednoduchý jako dříve. V Evropě pokračovala válka, také Amerika byla ve válce, německé ponorky řádily v Atlantiku a do evropských přístavů zamířily osobní parníky jen zřídkakdy. Odmítnutý emigrant – který mnoho let počítal život jen na dny a týdny – by snad měl takový prodloužený pobyt na Ellis Island považovat za malé štěstí; slyšel však příliš mnoho neblahých zpráv, než aby ho to dokázalo utěšit. Kolovaly pověsti o lodích fantomech, plných zoufalých Židů, které měsíce křižovaly oceánem a nikde jim – ať už chtěly přistát kdekoli – nedovolili zakotvit. Někteří emigranti na vlastní oči viděli před Kubou a jihoamerickými přístavy řady křičících a zoufalých obličejů, které žadonily o slitování a tlačily se u zábradlí zpustlých lodí před zavřenými přístavy – moderní, bezútěšní „bludní Holanďané“ na útěku před ponorkami a zatvrzelostí lidského srdce, náklad zatracených duší a živých mrtvých, jejichž jediný zločin spočíval v tom, že byli lidmi a chtěli žít.

Nikoho nepřekvapovalo, že se mnoho lidí psychicky hroutilo. Na Ellis Island k tomu docházelo dokonce častěji než ve francouzských internačních táborech, kde jen o pár kilometrů dál čekala německá vojska spolu s gestapem. Souviselo to pravděpodobně s tím, že ve Francii si emigranti již zvykli na akutní nebezpečí smrti. Lidé si tam prostě takové nervové selhání nemohli dovolit a zde pak jejich vyčerpání přesáhlo únosnou mez – vzhledem k vidině blízké záchrany, náhle však opět zpochybněné. Nepáchali tu ovšem sebevraždy jako ve Francii; na to byla naděje – i když prosycená zoufalstvím – přece jen příliš velká. Nicméně pouhý výslech neškodným inspektorem mohl vést k nervovému kolapsu – nedůvěra a bdělost, vypěstované na útěku, se pojednou rozplynuly, ale vzápětí se vynořily obavy, že bylo chybou čemukoli uvěřit, a sžíravé pochybnosti, stupňující se až k panice. Jako obvykle se častěji hroutili muži než ženy.

Město, tak blízké a tak nedosažitelné, se stalo torturou – mučilo, vábilo, vysmívalo se, slibovalo, ale svým příslibům nedostálo. Někdy se proměnilo v zamlžené monstrum, obletované cáry mračen a obklíčené řvoucími loďmi jako stádem ocelových ichtyosaurů – a potom, pozdě v noci, nastala další metamorfóza: město se převléklo do šatu odmítavé bílé měsíční krajiny se stovkami věží, stalo se nehlasným, strašidelným Babylonem – ale ještě předtím, večer, v bouři umělých světel se jako lesklý koberec zavěsilo mezi horizonty, cizorodé a ohromující po zážitku tmavých evropských válečných nocí. Tehdy uprchlíci v noclehárnách často vstávali, probuzeni vzlyky, chroptěním a křikem těch, které i ve snu stíhalo gestapo, četníci a vrazi SS, a shromažďovali se v malých, tmavých skupinkách u oken, kde si sami pro sebe něco mumlali nebo mlčeli a žhnoucíma očima hleděli na druhou stranu, ke strhujícímu světelnému panoramatu zaslíbené země Ameriky, v bratrství a vzájemnosti, jaké zná jen bída – štěstí nikdy.

Vlastnil jsem německý pas, platný ještě čtyři měsíce. Zněl na jméno Ludvík Sommer a byl téměř pravý. Zdědil jsem ho po příteli, který přede dvěma roky zemřel v Bordeaux. Protože výška a barva vlasů i očí souhlasily, řídil jsem se radou někdejšího profesora matematiky a padělatele pasů Bauera v Marseille a nedal si pas změnit na své jméno. Mezi emigranty sice byli vynikající litografové, kteří nejednomu uprchlíkovi bez papírů dopomohli k použitelnému průkazu; přesto jsem však poslechl Bauera a vzdal se vlastního jména. Beztak jsem ho už sotva mohl používat. Stálo již na seznamech gestapa a dávno nadešel čas, aby zmizelo z tohoto světa. A tak jsem měl skoro pravý pas, jenom já a fotografie jsme byli falešní. Odborník Bauer mi vysvětlil výhody: ať je pas zhotoven sebelépe, pokud v něm bylo provedeno hodně změn, obstojí jen při zběžných kontrolách. V každé lepší policejní laboratoři vydá své tajemství a já bych musel jistě počítat s vězením, vykázáním nebo něčím ještě horším. Naproti tomu ověřit pravý pas s nepravým majitelem představuje mnohem větší námahu – je třeba dotázat se úřadu, který ho vystavil. Což ovšem od vypuknutí války nepřipadalo v úvahu. Všechna spojení s Německem byla přerušena a odborníci většinou radili změnit raději identitu. Razítko se dalo okopírovat snadněji než jméno. Jediný rozdíl spočíval v náboženství. Sommer byl Žid, já ne. Bauer to považoval za nepodstatné.

„Pokud vás chytí Němci, pas zahoďte,“ doporučil mi.

„Protože nejste obřezaný, snad vám projde nějaká výmluva a nepůjdete do plynu – naopak na útěku vám může prospět, že vás budou pokládat za Žida. Neznalost zvyků můžete zdůvodnit tím, že vy a váš otec jste již volnomyšlenkáři.“

Bauera chytili o tři měsíce později. Robert Hirsch – s papíry španělského konzula – se pokoušel dostat ho z vězení. Avšak přišel příliš pozdě. Večer předtím Bauer odjel s transportem do Německa.

Na Ellis Island jsem potkal dva emigranty, které jsem znal zběžně z dřívějška. Občas jsme se potkali, když nás na některé etapě svedla dohromady Via Dolorosa. Tak se nazývala cesta uprchlíků před Hitlerovým režimem. Vedla z Holandska přes Belgii a severní Francii do Paříže; tam se rozdělovala – jedním směrem pokračovala přes Lyon k pobřeží Středozemního moře, druhým přes Bordeaux, Marseille a Pyreneje do Španělska a Portugalska, do přístavu Lisabon. Pojmenovali ji tak emigranti, kteří po ní utíkali. Prchali nejen před Hitlerovým gestapem, ale museli se skrývat i před policií v zemích, kde hledali bezpečí. Neměli zpravidla ani platné pasy, ani víza. Když je četníci chytili, zavřeli je, odsoudili k pobytu ve vězení a vyhostili ze země. Většina zemí se ovšem chovala natolik lidsky, že je alespoň neposlala přes německou hranici; tam by přišli o život v koncentračních táborech. Nemít pas tedy znamenalo ustavičně utíkat. Bez dokladů nemohli nikde legálně pracovat. Většinou byli hladoví, ubozí a osamělí, a proto cestu svého putování pojmenovali Via Dolorosa. Místy jejich zastavení byly poštovní úřady ve městech a bílé zdi při silnicích. Na poštách hledali zprávy od příbuzných a přátel poslané poste restante; zdi a domy u silnic plnily roli novin. Hledající se ztracenci si tam křídou a uhlím psali vzkazy, byla tam varování, rady, výkřiky do prázdna – v období lhostejnosti, za kterým měla brzy následovat epocha nelidskosti: válka, v níž gestapo a policie často jednaly ruku v ruce.

Jednoho z obou emigrantů na Ellis Island jsem kdysi potkal na švýcarských hranicích, kde nás celníci za jednu noc přesunuli čtyřikrát do Francie. Odtamtud nás francouzští úředníci zase vraceli přes hranice zpátky. Byla velká zima a nakonec se Rabinowitzovi a mně podařilo přemluvit Švýcary, aby nás strčili do vězení. Ve švýcarských vězeních se topilo, pro uprchlíky znamenala ráj a my bychom v nich byli rádi strávili celou zimu – ovšem Švýcaři se zachovali prakticky. Brzy nás odsunuli přes Ticino do Itálie a tam jsme se rozdělili. Oba emigranti měli příbuzné v Americe, kteří se zaručili, že jim poskytnou obživu. Z Ellis Island proto byli po několika dnech propuštěni. Když jsme se loučili, Rabinowitz mi slíbil, že se v New Yorku poptá po známých, s nimiž jsme se potkali na Via Dolorosa. Nic jsem od toho neočekával. Považoval jsem to za obvyklý slib, který s prvním krokem do svobody upadne v zapomnění.

Necítil jsem se nešťastný. Několik let předtím jsem se v jednom muzeu v Bruselu naučil celé hodiny tiše sedět a nezpanikařit. Dokázal jsem se tehdy přenést do stavu umělé bezmyšlenkovitosti, která se hodně podobala autosugesci. Dostal jsem se do matného bytí mimo sebe, díky němuž se dlouhé, napjaté čekání stalo snesitelnějším, protože se zdálo – ve zvláštní schizofrenní iluzi –, jako by se to nakonec skutečně netýkalo mě samotného. Nedusila mě samota malinké komůrky beze světla, sloužící mi po několik měsíců jako úkryt. Ředitel muzea mi ji nabídl, když gestapo pročesávalo Brusel ve snaze vyčistit ho od emigrantů. Ředitele jsem vídal pouze na okamžik večer a ráno. Přinesl mi něco k jídlu a večer, když se muzeum zavřelo, mě pouštěl ven. Přes den byla místnost uzamčena na závoru; klíč měl jen ředitel. Kdykoli někdo procházel chodbou kolem, musel jsem samozřejmě potlačit kašel, kýchání a jakýkoli hlasitý pohyb. To bylo jednoduché, ale strach a dráždivá nervozita se mohly zpočátku snadno změnit v paniku, kdyby někdy skutečně hrozilo nebezpečí. Proto jsem zašel dál, než bylo nutné, abych získal určitou duševní rezervu proti šoku, a po nějaký čas jsem ignoroval hodinky. Tak se pro mě často ztrácel rozdíl mezi dnem a nocí, zvláště v neděli, kdy ředitel do muzea nechodil. Od toho jsem však brzy upustil. Příliš mi hrozilo, že ztratím poslední zbytek rovnováhy, a příliš se přiblížily bažiny odevzdanosti. Beztak jsem k nim už neměl daleko. Co mě zachránilo, byla naděje na pomstu – ne víra v život.

Po týdnu mě oslovil hubený muž připomínající mumii. Měl aktovku ze zelené krokodýlí kůže a podobal se jednomu z právníků, kteří jako vrány prolétávali velkou místností, takzvaným denním sálem.

„Jste Ludvík Sommer?“

Nedůvěřivě jsem na něho pohlédl. Mluvil německy.

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Vy nevíte, zda jste, či nejste Ludvík Sommer?“ Muž se krákoravě zasmál. Měl velké, nápadně bílé zuby v pomačkaném šedivém obličeji.

Zatím jsem došel k názoru, že nemám důvod své jméno tajit. „To jistě vím,“ odpověděl jsem, „ale proč to chcete vědět právě vy?“

Muž několikrát zakoulel očima jako sova. „Přicházím z pověření Roberta Hirsche,“ vysvětlil mi nakonec.

Překvapeně jsem vzhlédl. „Poslal vás Hirsch? Robert Hirsch?“

Muž přikývl. „Kdo jiný?“

„Robert Hirsch je mrtev,“ řekl jsem.

Muž se na mě překvapeně podíval. „Robert Hirsch je v New Yorku,“ oznámil mi. „Ještě před dvěma hodinami jsem s ním mluvil.“

Zavrtěl jsem hlavou. „To není možné. Musí to být někdo jiný. Roberta Hirsche zastřelili v Marseille.“

„Nesmysl! Hirsch mě poslal, abych vám pomohl dostat se odsud.“

Nevěřil jsem mu. Podezíral jsem inspektory, že mi nastražili past. „Odkud se dozvěděl, že jsem tady?“ zeptal jsem se.

„Nějaký Rabinowitz mu zavolal a řekl mu to.“ Muž vytáhl z kapsy navštívenku. „Jsem Levin z kanceláře Levin a Watson. Jsme právníci. Stačí vám to konečně? Jste zatraceně nedůvěřivý. Proč? Musíte toho tolik skrývat?“

Zhluboka jsem se nadechl. Uvěřil jsem. „Po celé Marseille se tvrdilo, že Roberta Hirsche zastřelilo gestapo,“ odpověděl jsem.

„Marseille!“ zvolal Levin pohrdavě. „Tady jsme přece v Americe.“

„Opravdu?“ Pohlédl jsem do sálu se zamřížovanými okny a emigranty. Levin se opět skřehotavě zasmál. „No, ještě ne docela. Jak vidím, humor jste neztratil. Pan Hirsch nám o vás dal několik informací. Byli jste spolu v internačním táboře ve Francii. Je to tak?“

Přikývl jsem. Stále ještě jsem se zcela nevzpamatoval z omámení. Robert Hirsch žije, žije! A je v New Yorku.

„Je to tak?“ opakoval Levin netrpělivě.

Opět jsem přikývl. Pravda byla někde mezi. Hirsch strávil v táboře jen hodinu. V převlečení za důstojníka SS. Od francouzského velitele požadoval vydání dvou německých politických emigrantů, jež hledalo gestapo. Při tom mě poznal. Nevěděl, že jsem v táboře. Aniž pohnul brvou, požádal i o moje vydání. Velitel, ustrašený major v záloze, který měl už dávno všeho dost, trval pouze na formálním písemném potvrzení. Hirsch mu ho dal; vždycky měl u sebe falešné i pravé bianko formuláře. Potom zasalutoval hitlerovským pozdravem, naložil nás do auta a odburácel. Oba politiky rok nato opět chytili, uvízli v pasti gestapa v Bordeaux.

„Ano, je to pravda,“ odpověděl jsem. „Mohu vidět materiál, který vám dal Hirsch?“

Levin na okamžik zaváhal. „Ale jistě. Proč?“ Neodpověděl jsem. Chtěl jsem zjistit, zda o mně Robert řekl totéž, co jsem já uvedl inspektorům. Pozorně jsem si papír přečetl a vrátil ho.

„Je to tak?“ zeptal se Levin ještě jednou.

„Ano,“ přitakal jsem a rozhlédl se. Všechno kolem se náhle změnilo. Už jsem nebyl sám. Robert Hirsch žije. Zavolal na mě hlas, o němž jsem se domníval, že navždy zmlkl. Všechno je jinak. Nic není ztraceno.

„Kolik máte peněz?“ otázal se právník.

„Sto padesát dolarů,“ odpověděl jsem opatrně.

Levin pokýval holou lebkou. „Trochu málo – dokonce i na krátké návštěvní vízum, abyste mohl pokračovat dál do Mexika nebo do Kanady. Ale to se dá nějak zařídit. Nerozumíte?“

„Ne. Proč bych měl jezdit do Mexika nebo do Kanady?“ Levin vycenil koňské zuby. „No nic, pane Sommere. Ze všeho nejdříve vás musíme dostat do New Yorku. Tam lze tranzitní vízum získat nejsnadněji. A jakmile jednou budete v zemi, například onemocníte. Neschopen cestování. A můžete podávat další žádosti. Situace se třeba změní. Nejdůležitější je vsunout nohu do dveří. Teď mi rozumíte?“

„Ano.“

Kolem prošla s hlasitým pláčem jakási žena. Levin vytáhl z kapsy brýle s černými kostěnými obroučkami a díval se za ní. „Trčet tady určitě není legrace.“

Pokrčil jsem rameny. „Mohlo by to být horší.“

„Horší? Jak to?“

„Mnohem horší,“ dodal jsem. „Třeba kdybyste tady teď měl rakovinu žaludku. Nebo kdyby byl Ellis Island v Německu, váš otec ležel zbitý na zemi a oni do něho kopali, aby z něho vynutili přiznání.“

Levin na mě pohlédl. „Máte hodně morbidní fantazii,“ poznamenal.

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, jenom hodně morbidní zkušenosti.“

Právník vytáhl obrovský pestrý kapesník a zatroubil do něj jako na trumpetu. Pak ho pečlivě složil a zastrčil do kapsy. „Kolik je vám let?“

„Třicet dva.“

„A jak dlouho jste na útěku?“

„Už skoro pět let.“

Neřekl jsem pravdu. Utíkal jsem déle. Ten, kdo měl pas na jméno Ludvík Sommer, však teprve od roku 1939.

„Žid?“ Přikývl jsem.

„Na Žida právě nevypadáte,“ prohlásil Levin.

„Možná ne. Ale myslíte, že Hitler, Goebbels, Himmler a Hess vypadají hodně árijsky?“

Opět zazněl Levinův krákoravý smích. „Ne, asi ne... Ale vždyť je to jedno. Proč byste se měl vydávat za Žida, kdybyste jím nebyl? Zvlášť dnes? Nemám pravdu?“

„Možná.“

„Byl jste v německém koncentračním táboře?“

„Ano,“ řekl jsem s nevolí. „Čtyři měsíce.“

„Máte na to papíry?“ zeptal se Levin s jakousi zvláštní dychtivostí.

„Neexistovaly žádné papíry. Byl jsem propuštěn a pak už jsem jen utíkal.“

„Škoda. Teď by se nám hodily.“

Pohlédl jsem na Levina. Chápal jsem ho. V duchu se však ve mně všechno bouřilo. Bylo to příliš strašné, než aby se z toho udělal jen tak obchod. Tak strašné, že jsem se to snažil utopit někde hluboko v sobě. Ne zapomenout. Jenom na čas vygumovat, dokud to nepoužiju. A to nepřicházelo v úvahu tady, na Ellis Island, ale v Německu.

Levin otevřel aktovku a vyndal několik papírů. „Pan Hirsch mi s sebou dal ještě nějaká svědectví a prohlášení lidí, které znáte. Všechno notářsky ověřeno. Mým partnerem Watsonem. Chcete to také vidět?“

Zavrtěl jsem hlavou. Znal jsem podobné výpovědi z Paříže. Robert Hirsch byl v této oblasti mistr. Nechtěl jsem je vidět. Z nějakého podivného důvodu se mi zdálo, že bych měl při všem štěstí dne nechat něco na náhodě. Emigranti by mi okamžitě porozuměli. Kdo musí stále bojovat s nadějí jedna ku stu, chce dát právě proto příležitost štěstí. Bylo by nesmyslné snažit se něco takového vysvětlovat Levinovi.

Právník s uspokojením vrátil papíry do aktovky. „Teď musíme ještě najít někoho, kdo se na dobu vašeho pobytu v Americe zaručí, že státu nebudete na obtíž. Znáte tady někoho?“

„Ne.“

„Ale Robert Hirsch snad někoho zná?“

„To nevím.“

„Však on už se někdo najde,“ řekl Levin s překvapivou jistotou. „Hirsch je v takových věcech velice zdatný. Kde budete v New Yorku bydlet? Pan Hirsch navrhuje hotel Rausch. Dříve tam také bydlel.“

Chvíli jsem mlčel. „Pane Levine,“ zeptal jsem se pak,

„chcete tím říct, že se odsud opravdu dostanu?“

„Proč ne? Proto jsem přece tady.“

„Vy tomu skutečně věříte?“

„Přirozeně. Vy ne?“

Na okamžik jsem zavřel oči. „Ano,“ hlesl jsem. „Já také.“

„Vidíte. Vždycky je třeba mít naději. Nebo to emigranti vidí jinak?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„No tak. Nikdy neztrácet naději – starý, dobrý americký princip. Rozumíte?“

Přikývl jsem. Neměl jsem náladu vysvětlovat nic netušícímu synovi legálního práva, jak rozkladný účinek může mít naděje. Dokáže se zažrat do oslabeného srdce a vzít mu odolnost, stejně jako když prohrávající boxer vyčerpá poslední síly na promáchnutých úderech. Viděl jsem více lidí zemřít na zklamanou naději než na rezignaci, kdy se schouleni do klubíčka jako ježek soustředili na pouhé přežití a nepustili k sobě nic, co by jim mohlo odebrat energii. Levin zavřel aktovku. „Tohle teď předám inspektorům.

Za několik dní se vrátím. Hlavu vzhůru. Však ono to vyjde.“ Začichal kolem sebe. „Je to tu divně cítit. Jako ve špatně vydezinfikované nemocnici.“

„Páchne zde chudoba, úřady a zoufalství,“ řekl jsem. Levin si sundal brýle a protřel si oči. „Zoufalství?“ zeptal se ironicky. „Copak to může páchnout?“

„Jste šťastný člověk, když to nevíte,“ odpověděl jsem.

„No, no – začínáte s pojmem štěstí trochu moc hluboko.“ Nechal jsem to bez komentáře. Nemělo cenu vysvětlovat mu, že s tímto pojmem se nikdy nedá začít dost hluboko a právě v tom že spočívá tajemství přežití. Levin mi podal velkou kostnatou ruku. Zajímalo mě, co to celé bude stát, ale mlčel jsem. Snadno se mohlo stát, že se člověk ptal moc, a tím se všechno zhroutilo. Hirsch poslal Levina. To stačilo.

Vstal jsem a hleděl za právníkem. Jeho ujišťování, že všechno určitě vyjde, jsem dosud nevěřil. Měl jsem příliš mnoho zkušeností a mnohokrát jsem někomu sedl na lep. Ale přesto jsem cítil, jak ve mně stoupá vzrušení; rychle sílilo a nemohl jsem ho ovládnout. Nevyvolala ho jen myšlenka, že Robert Hirsch je v New Yorku a stále žije; bylo tu ještě něco jiného – to, čemu jsem se před několika minutami bránil a co jsem od sebe zapuzoval s arogancí neštěstí: zoufalá naděje. Najednou se neslyšně vynořila, právě v tomto okamžiku vyskočila, zbrklá, neoprávněná, divoká naděje – anonymní naděje, téměř bez cíle – jen s matnou vidinou mlhavé svobody – ale svobody pro co? Kam? K čemu? Nevěděl jsem. Byla to bezejmenná naděje, kterou vymrštil ten, kdo si ve mně říkal já, v tak primitivní dychtivosti po životě, že to nemělo už skoro nic společného se mnou samotným. Kde zůstala moje rezignace? Kde nedůvěřivost? Kde má žalostně vykonstruovaná umělá převaha? Nevěděl jsem.

Otočil jsem se a spatřil před sebou ženu, jež předtím plakala. Držela za ruku rusovlasé dítě, které jedlo banán.

„Nechtějí tam pustit mé dítě,“ zašeptala.

„Proč ne?“

„Říkají, že je –,“ zaváhala. „Je zaostalý,“ vysvětlila potom chvatně. „Ale on to dohoní. Po tom všem, co jsme prodělali. Není žádný idiot. Jenom je pozadu. Dohoní to. Musejí mu dopřát čas. Není duševně nemocný. Ale ti uvnitř tomu nevěří.“

„Byl u toho lékař?“

„To nevím.“

„Musíte chtít lékaře. Specialistu. Pomůže vám.“

„Jak můžu chtít specialistu?“ zamumlala žena. „Jsem chudá.“

„Musíte si podat žádost. To tady jde.“

Chlapec pečlivě poskládal slupky snědeného banánu a zastrčil si je do kapsy kalhot.

„Je tak pořádný,“ zašeptala matka. „Jen se podívejte, jak je pořádný. Jak by mohl být blázen?“

Pohlédl jsem na chlapce. Zdálo se, že matku neslyší. Spodní ret měl svěšený a škrábal se v ryšavých vlasech. Slunce mu prosvěcovalo oči, jako by byly ze skla. „Proč ho nechtějí pustit?“ mumlala matka. „Je ještě ubožejší než ostatní.“

Na to neexistovala odpověď. „Pustí hodně lidí,“ řekl jsem nakonec. „Skoro všechny. Každé ráno několik. Musíte mít trpělivost.“

Opovrhoval jsem sám sebou při těch slovech. Cítil jsem, že bych se nejraději schoval před těma očima, které ke mně vzhlížely ve své bídě, jako bych měl radu. Neměl jsem ji. Rozpačitě jsem sáhl do kapsy, vyndal nějaké peníze a vtiskl je apatickému chlapci do ruky. „Tady máš, kup si za to něco.“

Byla to stará emigrantská pověra. Pokus podplatit osud pošetilým gestem. Okamžitě jsem se za něj zastyděl. Halířová lidskost za mou svobodu, pomyslel jsem si. Co ještě? Přicházelo s nadějí už i její dvojče, zkorumpovaný partner – strach? A jejich ještě podlejší dcera – zbabělost?

Spal jsem tu noc špatně. Dlouho jsem stál u okna, za nímž se mihotala a plápolala severní záře New Yorku, a myslel jsem na svůj rozedraný život. K ránu měl jeden starý muž záchvat slabosti. Stíny vzrušeně prokmitávaly kolem jeho postele. Kdosi hledal nitroglycerin. Starý muž ztratil krabičku. „Nesmí onemocnět,“ šeptali příbuzní.

„Jinak je všechno ztracené. Musí zítra zase vstát.“ Krabičku nenašli, ale melancholický Turek s dlouhým knírem jim vypomohl. Starý muž se ráno opět dokázal vploužit do denního sálu.

/II/

Právník přišel znovu za tři dny. „Vypadáte mizerně,“ zaskřehotal. „Co je s vámi?“

„Naděje,“ odpověděl jsem ironicky. „Skolí člověka dřív než neštěstí. To byste měl přece vědět, pane Levine.“

„Vy s těmi svými emigrantskými vtipy. Není tu žádný důvod ke špatné náladě. Mám pro vás novinky.“

„Jaké novinky?“ zeptal jsem se opatrně. Stále ještě jsem se bál, že mohly vzniknout nějaké problémy kvůli mému pasu.

Levin se zacenil všemi obrovskými zuby. Směje se příliš často, pomyslel jsem si. Nezvykle často – na právníka.

„Našli jsme vám garanta,“ prohlásil. „Někoho, kdo se zaručí, že nebudete státu na obtíž. Sponzora. Tak co tomu říkáte?“

„Hirsche?“ zeptal jsem se nevěřícně.

Levin zavrtěl lysou lebkou. „Na to nemá Hirsch ani zdaleka dost peněz. Znáte bankéře Tannenbauma? “

Mlčel jsem. Nevěděl jsem, co mám přiznat.

„Snad,“ řekl jsem.

Konec ukázky

Table of Contents

/I/

/II/