Ukazka knihy z internetoveho knihkupectvi www.kosmas.cz

Hilary Mantelová

PŘEDVEĎTE MRTVÉ

Z anglického originálu Bring Up The Bodies, vydaného nakladatelství Fourth Estate v Londýně roku 2012, přeložila Michala Marková

Obálka Pavel Růt

Odpovědný redaktor tištěné knihy Viktor Janiš

Odpovědný redaktor e-knihy Oldřich Vágner

Příprava elektronických formátů KOSMAS, www.kosmas.cz

E-knihu vydalo nakladatelství Argo,

Milíčova 13, 130 00 Praha 3, www.argo.cz,

roku 2013 jako svoji 1988. publikaci

Elektronické vydání první (1.0)

ISBN 978-80-257-0883-5

© ARGO 2013

Copyright © 2012 by Hilary Mantel

Translation © Michala Marková, 2013

Cover © Pavel Růt

Naše knihy (včetně e-knih) distribuuje knižní velkoobchod Kosmas

www.kosmas.cz

Hilary Mantelová

PŘEDVEĎTE MRTVÉ

ARGO

Své přítelkyni Mary Robertsonové
opětovně v úctě službu svou vzkazuji
a knihu tuto jménu jejímu obětuji.

Osoby

Cromwellova domácnost

THOMAS CROMWELL, syn kováře, nyní královský sekretář a vrchní soudní archivář, rektor univerzity v Cambridgi a králův zástupce v čele anglikánské církve

GREGORY CROMWELL, jeho syn

RICHARD CROMWELL, jeho synovec

RAFE SADLER, jeho hlavní úředník, kterého Cromwell vychoval jako svého syna

HELEN, Rafeova krásná žena

THOMAS AVERY, domácí účetní

THURSTON, mistr kuchař

CHRISTOPHE, sluha

DICK PURSER, psovod

ANTHONY, šašek

Mrtví

THOMAS WOLSEY, kardinál, papežský legát, lord kancléř; sesazen z úřadu a zatčen, v roce 1530 zemřel

JOHN FISHER, biskup z Rochesteru: v roce 1535 popraven

THOMAS MORE, lord kancléř po Wolseym: v roce 1535 popraven

ELIZABETH, ANNE A GRACE CROMWELLOVY: žena a dcery Thomase Cromwella, zemřely v letech 1527–28: taktéž Katherine Williamsová a Elizabeth Wellyfedová, jeho sestry

Královská rodina

JINDŘICH VIII.

ANNA BOLEYNOVÁ, jeho druhá žena.

ALŽBĚTA, Annina malá dcerka, následnice trůnu

JINDŘICH FITZROY, vévoda z Richmondu, králův levoboček

Další členové královské rodiny

KATEŘINA ARAGONSKÁ, Jindřichova první žena, po rozvodu držená v domácím vězení na Kimboltonu

MARIE, dcera Jindřicha a Kateřiny a další kandidátka na trůn; rovněž v domácím vězení

MARIA DE SALINAS, bývalá dvorní dáma Kateřiny Aragonské

SIR EDMUND BEDINGFIELD, Kateřinin žalářník

GRACE, jeho žena

Rodina Howardových a Boleynových

THOMAS HOWARD, vévoda z Norfolku, královnin strýc; horkokrevný člen Sněmovny lordů, Cromwellův nepřítel

HENRY HOWARD, hrabě ze Surrey, jeho mladý syn

THOMAS BOLEYN, hrabě z Wiltshiru, královnin otec zvaný monseigneur

GEORGE BOLEYN, lord Rochford, královnin bratr

JANA, lady Rochfordová, Georgeova žena

MARIE SHELTONOVÁ, královnina sestřenice

Mimo scénu: Marie Boleynová, královnina sestra, dnes provdaná, žije na venkově, bývalá králova milenka

Rodina Seymourova z Wolf Hall

STARÝ SIR JOHN, nechvalně proslulý svým poměrem se svou snachou

LADY MARGERY, jeho žena

EDWARD SEYMOUR, jeho nejstarší syn

THOMAS SEYMOUR, mladší syn

JANA SEYMOUROVÁ, jejich dcera, dvorní dáma obou Jindřichových manželek

BESS SEYMOUROVÁ, její sestra, provdaná za sira Anthonyho Oughtreda, guvernéra Jersey, později ovdovělá

Dvořané

CHARLES BRANDON, vévoda ze Suffolku, vdovec po Jindřichově sestře Marii, šlechtic poněkud omezených duševních schopností

THOMAS WYATT, muž neomezených duševních schopností; Cromwellův přítel, obecně považován za milence Anny Boleynové

HARRY PERCY, hrabě z Northumberlandu: neduživý a zadlužený mladý šlechtic, kdysi zasnoubený s Annou Boleynovou

FRANCIS BRYAN, „čertův vikář“, příbuzný Boleynových i Seymourových

NICHOLAS CAREW, královský štolba: nepřítel Boleynových

WILLIAM FITZWILLIAM, královský pokladník, rovněž nepřítel Boleynových

HENRY NORRIS, známý jako „Jemný Norris“, hlava královy družiny

FRANCIS WESTON, bezstarostný, výstřední mladý šlechtic

WILLIAM BRERETON, paličatý, hádavý starší šlechtic

MARK SMEATON, podezřele dobře oblékaný hudebník

ALŽBĚTA, lady Worcesterová, dvorní dáma Anny Boleynové

HANS HOLBEIN, malíř

Duchovní

THOMAS CRANMER, arcibiskup z Canterbury, Cromwellův přítel

STEPHEN GARDINER, biskup z Winchesteru, Cromwellův nepřítel

RICHARD SAMPSON, králův právní poradce v manželských otázkách

Státní úředníci

THOMAS WRIOTHESLEY, známý též jako „Říkejte mi Risley“, člen úřadu Pečeti

RICHARD RICHE, druhý hlavní žalobce

THOMAS AUDLEY, lord kancléř

Diplomaté

EUSTACHE CHAPUYS, velvyslanec císaře Karla V.

JEAN DE DINTEVILLE, francouzský vyslanec

Reformátoři

HUMPHREY MONMOUTH, bohatý obchodník, Cromwellův přítel a příznivec evangelíků, ochránce Williama Tyndalea, překladatele Bible, nyní vězněného v Nizozemí

ROBERT PACKINGTON, obchodník podobného smýšlení

STEPHEN VAUGHAN, obchodník z Antverp, Cromwellův přítel a agent

„Staré rody“, činící si nárok na trůn

MARGARET POLEOVÁ, neteř krále Edvarda IV., zastánkyně Kateřiny Aragonské a princezny Marie

LORD HENRY MONTAGUE, její syn

HENRY COURTENAY, markýz z Exeteru

GERTRUDA, jeho ctižádostivá žena

V londýnském Toweru

SIR WILLIAM KINGSTON, velitel pevnosti

LADY KINGSTONOVÁ, jeho žena

EDMUND WALSINGHAM, jeho zástupce

LADY SHELTONOVÁ, teta Anny Boleynové

francouzský kat

„Nejsem snad jako jiní lidé? Řekněte, nejsem?“

Jindřich VIII. k císařskému velvyslanci Eustachu Chapuysovi

První část

I/
Sokoli

Wiltshire, září 1535

Jeho děti střemhlav padají z nebe. Sleduje je ze sedla; před ním se prostírají jitra a jitra Anglie. Jeho děti se zlatými křídly a s očima podlitýma krví se řítí k zemi. Grace Cromwellová plachtí po nezměrné obloze. Tiše se vrhá na kořist, tiše se mu snáší na pěst. Ale zvuky, které začne vydávat vzápětí – zašustí brka, perutě skřípnou a s povzdechem se rozevřou, v hrdle jí tichounce zaklokotá –, znamenají, že ho poznává, jsou důvěrné, dceřiné, téměř vzpurné. Prsa má postříkaná krví, na pařátech jí ulpělo maso.

Jindřich později řekne: „Vaše děvčata se dnes činila.“ Sokol jménem Anna Cromwellová poskakuje na rukavici Rafea Sadlera, který jede králi po boku a je s ním zabrán do přívětivého hovoru. Jsou unavení; slunce se sklání a oni se vracejí na Wolf Hall s otěžemi povolenými na koňské plece. Zítra jeho žena a obě dcery odjedou. Ty mrtvé ženy, jejichž kosti už léta tlí v londýnské hlíně, se budou stěhovat. Beztížně kloužou po svrchních vzdušných proudech. Nikoho nelitují. Nikomu se nezodpovídají. Žijí prostě. Tam dole vidí jen svou kořist a vypůjčené peří lovců; vidí těkavý, trhaný svět, jednu velkou večeři.

Takhle vypadalo celé léto: kořist byla zuřivě rvána na kusy, chlupy a peří létaly na všechny strany; psi byli odvoláváni a pobízeni, znavení koně chváleni, pánové si ošetřovali pohmožděniny, vymknuté kotníky a puchýře. A nakonec si Jindřich alespoň několik dní užil slunce. Občas se před polednem ze západu přihnala mračna a zem skrápěly velké, voňavé kapky; ale pak opět vysvitlo žhavé slunce a teď je obloha tak čistá, že když se podíváte na nebe, vidíte tam, co dělají svatí.

Sesedají, předávají koně štolbům a pomáhají králi, ale on, Cromwell, už je duchem u práce – u depeší z Whitehallu, které sem byly tryskem dopraveny po poštovních cestách, jež jsou budovány v každém směru, kterým se dvůr hne. U večeře se Seymourovými přetrpí veškeré historky, jež se hostitelům zachce vyprávět, podrobí se všemu, čeho se zachce králi, který dnes večer působí rozcuchaně, šťastně a přátelsky. A až se král odebere na lože, jemu začne noční směna.

Den se sice chýlí ke konci, ale Jindřichovi jako by se nechtělo dovnitř. Stojí a dívá se na něj; král vdechuje vůni koňského potu a na čele má široký, cihlově rudý spálený pruh. Toho dne ztratil klobouk, a tak byl zbytek lovců, jak je zvykem, nucen sejmout ty své. Veškeré nabízené náhrady král odmítl. Až se na lesy snese soumrak, sluhové venku začnou pátrat po záchvěvu černého pera v čím dál tím temnější trávě nebo po záblesku loveckého odznaku, odznaku se svatým Hubertem ze zlata a se safírovýma očima.

Ve vzduchu je už cítit podzim. Člověk ví, že takových dní, jako je ten dnešní, již mnoho nebude; a tak tu postojíme, kolem se rojí čeledíni z Wolf Hall, v modravém oparu se před námi táhne Wiltshire a západní hrabství; postojíme, král mu položí ruku na rameno a se soustředěnou tváří se prohovoří zpět krajinou dnešního dne, do zeleného mlází a k spěchajícím potůčkům, k olším na břehu, k ranní mlze, která se kolem deváté rozplynula; ke krátké přepršce, k mírnému větru, který se zvedl a zase utišil; k bezvětří a odpolednímu horku.

„Jak to, že ses nespálil?“ ptá se ho Rafe Sadler. Je to zrzek jako král, a tak nabyl růžového, pihami kropenatého odstínu a jako by měl zarudlé i oči. On, Thomas Cromwell, pokrčí rameny: cestou dovnitř položí Rafeovi ruku kolem ramen. Prošel celou Itálii – bitevní pole i stinné účtárny –, a neztratil přitom nic ze své londýnské bledosti. Po celé své divoké dětství, po všechny ty dny strávené na břehu řeky i na lukách, zůstal bílý tak, jak ho Pánbůh stvořil. „Cromwell má pleť jako lilie,“ prohlásí král. „To je to jediné, v čem se podobá květince.“ Dobírají si ho a společně se loudají na večeři.

Král odjel z Whitehallu v týdnu, kdy zemřel Thomas More, v tom nešťastném, upršeném červencovém týdnu, kdy se kopyta koní královské suity na klopotné cestě do Windsoru bořila hluboko do bahna. Dále pak se vydal okružní cestou po západních hrabstvích; když Cromwellovi pomocníci dokončili svou práci v Londýně, v polovině srpna se s královým průvodem setkali. Král a jeho doprovod uléhá v nových domech z červenavých cihel, v domech starých, jejichž hradby se rozpadly nebo byly strženy, i v přeludných, domečky pro panenky připomínajících zámcích, u kterých opevnění nepřipadá v úvahu, se stěnami, které by rána z děla prorazila, jako by byly z papíru. Anglie se už padesát let těší míru. Taková je dohoda s Tudorovci: nabízejí mír. Každý dům se ze všech sil snaží vypadat pro krále co nejlépe, takže v posledních týdnech bylo k vidění hodně zděšeným chvatem poznamenaných omítek i spěšných kamenických prací, jak hostitelé horlivě doplňovali vedle svých vlastních znaků tudorovskou růži. Vyhledávají a ničí jakoukoliv stopu po Kateřině, bývalé královně, kladivy rozbíjejí aragonská granátová jablka, jejich rozpadavé dílky a rozmačkaná a vystřelující semínka. Místo nich – pokud není čas tesat do kamene – se do štítů nahrubo maluje sokol Anny Boleynové.

Cestou se k nim přidal i Hans a nakreslil portrét královny Anny, ale nepotěšil ji; co tu však v této době potěší? Nakreslil Rafea Sadlera s úhlednou bradkou a staženými ústy, s kloboukem dle poslední módy, opeřeným kotoučem ošemetně vybalancovaným na nakrátko střižených vlasech. „Udělal jste mi moc placatý nos, mistře Holbeine,“ říká Rafe a Hans na to: „A vy myslíte, pane Sadlere, že je v mých silách vylepšit vám nos?“

„Jako malý si ho zlomil,“ vysvětluje on. „Pobíhal po jízdárně. Já sám ho zvedl zpod koňských kopyt. Takový uzlíček neštěstí to byl, co plakal po mamince.“ Stiskne chlapci rameno. „Vzmuž se, Rafe. Myslím, že ti to moc sluší. Vzpomeň si, co Hans provedl mně.“

Thomasi Cromwellovi je dnes kolem padesáti. Má podsadité, praktické, k tloušťce tíhnoucí tělo. Má černé, nyní už šedivějící vlasy a kvůli bledé, neproniknutelné pleti, která jako by byla stvořená k tomu, aby odolávala dešti i slunci, se mu lidé pošklebují, že jeho otec byl Ir, přestože ve skutečnosti to byl pivovarník a kovář z Putney, také střihač ovcí, muž devatera řemesel, chvastoun a rváč, opilec a výtržník, který se přečasto musel zodpovídat z toho, že někoho zbil nebo podvedl. Celá Evropa si klade otázku, jak mohl syn takového člověka dosáhnout svého současného postavení. Někdo tvrdí, že přišel k moci s Boleynovými, s královninou rodinou. Jiní říkají, že to bylo jen a jen díky jeho zesnulému ochránci kardinálu Wolseymu; Cromwell měl jeho důvěru, vydělával mu peníze a znal jeho tajemství. Jiní jsou přesvědčeni, že se spikl s čaroději. Od dětství pobýval v cizině, byl žoldákem, obchodníkem s vlnou i bankéřem. Nikdo neví, kde všude byl a s kým se tam setkal, a on se tím nechlubí. V králových službách se nešetří, zná svou cenu i své zásluhy a hledí na to, aby byl řádně odměněn – úřady, naturáliemi, majetkovými listinami, panskými domy i statky. Umí dosáhnout svého, má na to metodu: dovede okouzlovat i uplácet, chlácholit i hrozit, dovede vám vysvětlit vaše skutečné zájmy a taktéž vás seznámí s vašimi povahovými stránkami, o kterých jste doposud neměli ani tušení. Den co den má králův sekretář co do činění s honorací, která by ho, kdyby mohla, jediným mstivým pohybem ruky rozplácla jako mouchu. Je si toho vědom, a proto se vyznačuje zdvořilostí, klidem a neutuchajícím zájmem o blaho Anglie. Nemá ve zvyku vysvětlovat své záměry. Nemá ve zvyku diskutovat o svých úspěších. Kdykoliv ho však navštíví Štěstěna, očekává ji na prahu a je vždy připraven rozrazit dveře, jen co zaslechne její nesmělé zaškrábání na dřevo.

V jeho městském domě v Austin Friars na stěně zamyšleně visí jeho portrét; je na něm zahalený v suknu a kožešině a v ruce svírá jakýsi dokument, jako by ho škrtil. Hans k němu tehdy ten stůl přirazil, lapil ho za ním a řekl mu: Nesmíš se smát, Thomasi. A v tomto duchu postupovali, Hans si při práci pobrukoval a on zuřivě zíral kamsi před sebe. „Bože, vždyť vypadám jako vrah,“ prohlásil, když spatřil hotový obraz, a jeho syn Gregory opáčil, tos nevěděl? Nechává malovat kopie pro své přátele i pro obdivovatele mezi německými evangelíky. S originálem se rozloučit nehodlá – když už jsem si na něj zvykl, říká –, a tak po návratu domů nachází sám sebe v nejrůznějších fázích vzniku: opatrný obrys, první nesmělé stopy barvy. Kde začít s Cromwellem? Někteří se nejprve pouštějí do malých, pronikavých očí, jiní začnou kloboukem. Někteří se rozhodování vůbec vyhnou a malují jeho pečeť a nůžky, jiní zvolí prsten s tyrkysem, který mu věnoval kardinál. Ať ale začnou kdekoliv, výsledný dojem je týž: pokud by tenhle člověk proti vám něco měl, asi byste ho nechtěli potkat v noci. Jak říkával jeho otec Walter: „Zkuste se na mýho Thomase křivě podívat a vrazí vám prst do oka. Podražte mu nohu a podřeže vás. Ale když se mu nepletete do cesty, je to jemnej pán. A každýho pozve na skleničku.“

Hans nakreslil i krále, laskavého, v letním hedvábí, jak po večeři sedí se svými hostiteli, okna jsou otevřená, aby byly slyšet pozdní ptačí písně, a spolu s kandovaným ovocem jsou dovnitř vnášeny první svíčky. Na každé zastávce své cesty Jindřich pobývá s královnou Annou v hlavním domě panství; jeho doprovod nocuje u místní šlechty. Je zvykem, aby se královi hostitelé alespoň jednou během návštěvy na znamení díků postarali těmto podružným hostům o zábavu, což je pro chod domácnosti značná zátěž. Počítá přijíždějící vozy se zásobami; sleduje, jak v kuchyních propuká chaos, a osobně do nich dochází v tom šedozeleném čase před svítáním, kdy podomci vytírají cihlové pece, aby je nachystali na první dávku bochníků, kdy nabodávají dobytčata na rožně, stavějí kotle na trojnožky a škubou a porcují drůbež. Jeho strýc byl kuchařem u arcibiskupa a on se jako dítě často potloukal v kuchyních paláce v Lambethu; kuchyňské dění zná skrz naskrz, a pokud jde o královo pohodlí, neponechává nic náhodě.

Panuje dokonalé počasí. Jasné, přímé světlo zdůrazňuje každou bobulku, která se zatřpytí v živém plotu. Listy prozářené slunečním protisvětlem visí na stromech jako zlaté hrušky. Když jsme uprostřed léta mířili na západ, vnořili jsme se do stinných lesů, překonali pahorkatinu a vjeli do téhle hornaté krajiny, kde je dokonce i přes dvě hrabství ve vzduchu cítit neklidná přítomnost moře. V této části Anglie zanechali naši předkové z rodu obrů své stavby, mohyly a kamenné sloupy. My Angličané, každý muž a každá žena, máme i dnes v žilách pár kapek obří krve. Za oněch pradávných dob v zemi nezpustošené ovcemi a pluhem lovili kance a jeleny. Lesy se táhly na celé dny cesty daleko. Občas někdo ze země vykope starobylou zbraň – sekeru, jež, vedena obouruč, dokázala setnout koně i jezdce zároveň. Jen si představte, jak se ohromné končetiny těch mrtvých pod zemí ošívají. Jejich přirozeností byla válka a válka na sebe nikdy nenechá dlouho čekat. Cestou přes zdejší louky nelze myslet jen na minulost; myslíte i na to, co je v téhle půdě neznatelně přítomno, co se z ní teprve líhne; anglická hlína si jako zrno hýčká a hřeje dny, které teprve přijdou, ještě nevybojované války, rány, smrt. Když sledujete Jindřicha rozesmátého, Jindřicha v modlitbách, Jindřicha, který vede své muže po lesní stezce, napadá vás, že na trůně sedí stejně jistě jako v sedle. Ale zdání může klamat. V noci král bdí, hledí na vyřezávané trámy stropu a počítá své dny. „Cromwelle, Cromwelle, co si mám počít?“ ptá se. Cromwelle, zachraň mě před císařem, Cromwelle, zachraň mě před papežem. Pak si zavolá svého arcibiskupa z Canterbury, Thomase Cranmera, a zeptá se: „Je má duše zatracená?“

V Londýně zatím císařův velvyslanec Eustache Chapuys denně čeká na zprávu, že lid Anglie povstal proti svému krutému a bezbožnému králi. Po této zprávě nesmírně prahne a nelituje práce ani peněz, aby se stala skutečností. Jeho pán, císař Karel, je pán Nizozemí i Španělska a jeho zámořských území; Karel je bohatý a občas ho rozhněvá, že si Jindřich Tudor dovolil zapudit jeho tetu Kateřinu a uzavřít sňatek s ženou, již lid na ulicích nazývá vypoulenou běhnou. Chapuys svému pánu v naléhavých depeších radí, aby proti Anglii vytáhl, aby se spojil se zdejšími rebely, s nespokojenci a se šlechtou, která si činí nárok na trůn, a aby dobyl ten bezbožný ostrov, kde si král parlamentním výnosem zařídil vlastní rozvod a prohlásil se za Boha. Papež nese nelibě, že v Anglii se mu smějí a titulují ho pouze „římský biskup“ a že jeho zdejší příjmy byly přesměrovány do Jindřichovy pokladny. Nad Jindřichem visí hrozba již napsané, ale ještě nevyhlášené papežské buly, která z něj činí vyvrhele mezi křesťanskými králi Evropy; a ti jsou vyzýváni a povzbuzováni, aby překročili průliv nebo skotskou hranici a posloužili si tím, co patří jemu. Možná přijde i císař. Možná přijde i francouzský král. Možná přijdou spolu. Bylo by pěkné říci, že jsme na ně připraveni, leč skutečnost je jiná. V případě vojenského vpádu bychom mohli leda vykopat ty obří kosti a mávat s nimi nad hlavou, protože se nám nedostává děl, prachu ani oceli. Není to chyba Thomase Cromwella; jak Chapuys s úšklebkem prohlašuje, kdyby přišel Cromwell do úřadu o pět let dříve, Jindřichovo království by dnes na tom bylo mnohem lépe.

Pokud máte Anglii bránit, a on by ji bránil – neboť by ochotně s mečem v ruce vyjel do boje –, musíte vědět, co Anglie obnáší. V tom srpnovém vedru stál s odkrytou hlavou u kamenných hrobek předků, mužů oděných od hlavy k patě v plátech a kroužkové zbroji, ruce v rukavicích sepjaté a strnule položené na kabátci, opancéřovaná chodidla opřená o kamenné lvy, gryfy, chrty: kamenní a oceloví muži, jejichž jemné ženy leží ve svých schránách vedle nich jako hlemýždi v ulitách. Myslíme si, že na mrtvé čas nedosáhne; dosáhne však na jejich pomníky, nehody a opotřebení je připravují o nosy a o prsty. Z drapérie vykukuje drobná, od těla utržená nožka (zřejmě náležející klečícímu cherubovi), na tesané podušce leží useknutá špička palce. „Napřesrok musíme nechat naše předky vyspravit,“ říkají pánové západních hrabství; avšak jejich vlastní štíty a štítonoši, jejich zásluhy a postoje jsou vždy čerstvě vymalované a v hovoru si činy, původ a názory svých předků značně přikrášlují: zbroj, v níž můj předek bojoval u Agincourtu, pohár, který mému předkovi vlastní rukou věnoval Jan z Gentu. A pokud si v pozdních bojích Yorků a Lancasterů jejich otcové a dědové vybrali nesprávnou stranu, pomlčí se o tom. O generaci dále už se poklesky musí odpustit, dobrá pověst musí být znovunastolena, jinak se Anglie nehne z místa a bude neustále po spirále klesat do špinavé minulosti.

On sám samozřejmě žádné předky nemá, alespoň ne takové, jakými se lidé chvástají. Jacísi urození Cromwellové kdysi byli, a když vstoupil do králových služeb, heralti na něj naléhali, aby pro dobrý dojem přijal jejich erb; ale já k nim nepatřím, odvětil zdvořile, a nechci si přivlastňovat jejich zásluhy. Bylo mu teprve patnáct, když utekl z dosahu otcových pěstí, přeplavil se přes kanál a vstoupil do francouzské královské armády. Bít se byl zvyklý od chvíle, co se naučil chodit; a když už se bije, proč si za to nenechat zaplatit? Jsou ale výnosnější povolání než to vojenské, a on si je našel. Proto se rozhodl s návratem nepospíchat.

Když dnes potřebuje nějaký králův urozený host poradit s umístěním kašny nebo sousoší roztančených tří Grácií, král mu řekne: obraťte se tady na Cromwella; Cromwell viděl, jak to dělají v Itálii, a co je dobré pro Italy, bude dobré i ve Wiltshiru. Někdy král vyrazí na další cestu sám, jen se svou jezdeckou družinou, královna s dámami a hudebníky setrvá a Jindřich a jeho několik největších oblíbenců se v sedlech žene krajem. Právě tak se dostali na Wolf Hall, kde už na ně čeká starý sir John Seymour, aby je i se svou kvetoucí rodinou uvítal.

„Já vám nevím, Cromwelle,“ řekne starý sir John a přátelsky ho vezme za paži. „Pojmenovat sokoly po svých mrtvých – není vám z toho smutno?“

„Mně není nikdy smutno, sire Johne. Svět je ke mně až příliš dobrý.“

„Měl byste se znovu oženit a založit novou rodinu. Třeba si najdete nevěstu tady u nás. V Savernackém lese žije spousta lepých mladic.“

Zůstal mi přece Gregory, řekne a ohlédne se po synovi; o Gregoryho se stále trochu bojí. „Ach,“ mávne rukou Seymour, „chlapci jsou výteční, ale muž potřebuje i dceru, dcera, to je útěcha. Podívejte se na Janu. Tak hodné děvče.“

Podívá se na Janu Seymourovou, jak mu její otec přikázal. Zná ji velmi dobře od dvora, byla totiž dvorní dámou bývalé královny Kateřiny i současné královny Anny; je to nehezká dívka bledá jako stěna, která většinou mlčí a na muže se obvykle dívá jako na nějaké nepříjemné překvapení. Na krku má perly a na sobě šaty z bílého brokátu, vyšité drobnými tuhými kvítky hvozdíků. Neujde mu, že musely být dost drahé; i bez těch perel byste ji takhle těžko vystrojili za méně než třicet liber. Není divu, že se pohybuje s ostychem a opatrně, jako dítě, kterému nakázali, že se nesmí umazat.

„Jano,“ osloví ji král, „stydíte se méně, když jste teď doma mezi svými?“ Uchopí její myší tlapku do své široké dlaně. „U dvora jsme z ní nikdy nedostali slovo.“

Jana k němu vzhlíží a červená se od krku až ke kořínkům vlasů. „Viděli jste někdy takový ruměnec?“ ptá se Jindřich. „Já jen u dvanáctiletých holčiček.“

„Nemohu tvrdit, že je mi dvanáct,“ řekne Jana.

U večeře sedí král vedle hostitelky, lady Margery. Bývala to krasavice a podle pozornosti, již jí král věnuje, byste soudili, že stále ještě je: porodila deset dětí, šest z nich přežilo a tři jsou v této místnosti. Dědic titulu, Edward Seymour, má dlouhou lebku, vážný výraz, čistý, smělý profil, je to hezký muž. Není to přímo učenec, ale vzdělaný je, dokáže se bystře chopit každého úřadu, který je mu svěřen; bojoval ve válce a čekání na další boj si krátí štvanicemi a turnaji. Kardinál ho kdysi vyzdvihoval nad ostatní Seymourovy a on, Thomas Cromwell, si ho prověřil a shledal, že je králi věrný ve všech ohledech. Tom Seymour, Edwardův mladší bratr, je hlučný, vychloubačný a pro ženy přitažlivější; jakmile vejde do místnosti, mladé dívky se rozchichotají a vdané mladice kloní hlavy a prohlížejí si ho zpod sklopených řas.

Starý sir John je proslulý svým citem pro rodinnou soudržnost. Před nějakými dvěma, třemi lety šly u dvora řeči o tom, že svému synovi obtáhl manželku, a to ne jednou ve víru vášně, nýbrž mnohokrát a hned od svatby. Ty klepy u dvora šířila královna a její důvěrníci. „Sto dvacetkrát, jak jsme odhadli,“ hihňala se Anna. „Tedy Thomas Cromwell to spočítal, ten to s čísly umí. Předpokládáme, že v neděli toho nechali, protože se to nesluší, a v době půstu se krotili.“ Nevěrná žena porodila dva chlapce, a když její konání vyšlo najevo, Edward prohlásil, že jelikož si nemůže být jist, zda to jsou jeho synové, či nevlastní bratři, neuzná je za dědice. Cizoložnice skončila v klášteře, kde záhy prokázala všem tu laskavost, že zemřela; nyní má Edward novou ženu, která se snaží muže svým chováním odstrašovat a pro případ, že by se k ní tchán příliš měl, nosí v kapse šídlo.

Vše je však prominuto. Tělo je křehká nádoba. Tato královská návštěva potvrzuje, že starému pánovi bylo odpuštěno. John Seymour vlastní – včetně obory – tisíc tři sta jiter, z nichž většinu tvoří pastviny a vynášejí dva šilinky za jitro ročně, tedy rozhodně pouhou čtvrtinu toho, co by stejná výměra ročně vynesla, pokud by se obdělávala. Ovce, které se tu pasou, jsou drobná černohlavá zvířata křížená s velšskými horskými ovcemi; maso nestojí za nic, ale na vlnu jsou dobré. Když se hned po příjezdu král (právě je pastorálně naladěn) zeptá: „Cromwelle, kolik takové zvíře váží?“, odpoví, aniž by si ovci potěžkal: „Třicet liber, pane.“ Mladý dvořan Francis Weston se ušklíbne: „Pan Cromwell kdysi ovce stříhal, ten se nesplete.“

„Bez obchodu s vlnou by naše země byla chudá,“ odvětí král. „To, že se pan Cromwell v tomto oboru vyzná, mu slouží ke cti.“

Francis Weston si zakryje ústa dlaní a šklebí se dál.

Dnes má Jana Seymourová vyjet na lov s králem. Zaslechl Westona šeptat: „Myslel jsem, že to bude jen pro muže. Jestli se to dozví královna, bude se zlobit.“ Tak buďte tak hodný a postarejte se, aby se to nedozvěděla, zamumlá.

„Na Wolf Hall jsme všichni prvotřídní lovci,“ chvástá se sir John, „mé dcery také. Jana sice vypadá jako stydlivka, ale jak se ocitne v sedle, je z ní hotová bohyně Diana. Školami jsem své holčičky nikdy netrápil. Tady sir James je naučil všechno, co potřebují.“

Kněz sedící na konci stolu, starý blázen s bílou šošolkou a uslzenýma očima, přikyvuje a září na celé kolo. On, Cromwell, se k němu otočí: „A to jste je také učil tančit, sire Jamesi? Všechna čest. Viděl jsem Janinu sestru Elisabeth tančit u dvora s králem.“

„Na to měly učitele,“ zachechtá se starý Seymour. „Učitele tance, učitele hudby, víc nepotřebují. Cizí jazyky umět nemusejí. Kam by jezdily.“

„Já jsem jiného smýšlení,“ řekne on. „Svým dcerám jsem poskytl stejné vzdělání jako svému synovi.“

Někdy o nich rád vypráví. Anna a Grace: je to sedm let, co odešly. Tom Seymour se rozesměje. „Cože? Vy jste je s Gregorym a mladým panem Sadlerem pouštěl na kolbiště?“

„To byla jediná výjimka,“ usměje se.

„Ve městě není nic neobvyklého, že se dcery učí číst, psát a ještě něco navíc,“ poznamená Edward Seymour. „Jednou se jim to může hodit v účtárně. I to už jsem slyšel. Mohlo by jim to pomoci najít si slušného manžela, leckterá kupecká rodina by byla za jejich znalosti vděčná.“

„Představte si dcery pana Cromwella,“ řekne Weston. „Na ty já bych si netroufl. Nevím, jestli by jim účtárna stačila, určitě by to byly zručné halapartnice. Jeden pohled, a pod mužským by podklesly nohy. A ne proto, že by byl zasažen bleskem lásky.“

Gregory se ošije. Jako obvykle působí tak zasněně, až by jeden řekl, že vůbec nesledoval nit hovoru, ale jemu se hlas zadrhává bolestí: „Vy urážíte mé sestry a jejich památku, pane, a přitom jste je neznal. Má sestra Grace...“

Všimne si, že Jana Seymourová položila Gregorymu drobnou dlaň na zápěstí; aby mu pomohla, riskuje, že na sebe přitáhne pozornost celé společnosti. „V poslední době se učím trochu francouzsky,“ řekne.

„Vážně, Jano?“ usměje se Tom Seymour.

Jana sklopí hlavu. „Učí mě Marie Sheltonová.“

„Marie Sheltonová je milá mladá žena,“ ozve se král a on koutkem oka zahlédne, jak Weston šťouchá do svého souseda loktem; říká se, že Sheltonová prý bývá na krále milá v posteli.

„Tak vidíte,“ obrátí se Jana ke svým bratrům, „my dámy u dvora netrávíme všechen čas zahálkou a klepy. I když klepů známe tolik, že by to zaměstnalo ženské v celém městě.“

„Skutečně?“ zeptá se on.

„Povídáme si o tom, kdo je zamilovaný do královny. Kdo jí píše básně.“ Sklopí oči. „Tedy i o tom, kdo z pánů je zamilovaný do některé z nás. Známe vzájemně všechny své ctitele a probíráme je skrz naskrz – kdyby to věděli, budou rudí až za ušima. Víme, kolik jiter vlastní, známe jejich roční příjmy a podle toho se rozhodujeme, jestli jim dovolíme, aby nám napsali sonet. A když máme za to, že by se o nás jaksepatří nepostarali, jejich veršům se vysmějeme. Řeknu vám, že to je hodně kruté.“

Poněkud nesvůj prohlásí, že na psaní veršů dámám není nic špatného, i když je dáma vdaná; u dvora je to obvyklé. Děkujeme za vaše vlídná slova, pane Cromwelle, řekne Weston, my už se báli, že se nám to pokusíte zakázat.

Tom Seymour se předkloní a rozesměje se: „A kdo jsou tvoji nápadníci, Jano?“

„Jestli to chceš vědět, tak si obleč sukni, vezmi si šití a pojď si sednout k nám.“

„Jako Achilles mezi ženami,“ řekne král. „Musíte si oholit svůj pěkný vous, Seymoure, a zjistit, jaká jsou ta jejich necudná tajemstvíčka.“ Směje se, ale vesele to nezní. „Ledaže bychom pro ten úkol našli někoho, kdo vypadá víc jako děvče. Gregory, vy jste takový hezký mládenec – ale bojím se, že by vás prozradily ty vaše velké ruce.“

„Je to vnuk kováře,“ řekne Weston.

„A co malý Mark?“ zeptá se král. „Ten hudebník, znáte ho přece? Ten je hlaďounký jako děvčátko.“

„Jenže Mark je s námi i tak,“ odpoví Jana. „Pořád se potlouká kolem. Toho za muže ani nepočítáme. Jestli chcete znát naše tajemství, zeptejte se Marka.“

Pak se hovor stočí jinam; netušil jsem, že má Jana co říci, pomyslí si. Weston mě popichuje, pomyslí si, ví, že před Jindřichem mu to nespočítám; představuje si, jak bude vypadat účet, až mu to spočítá. Rafe Sadler ho po očku sleduje.

„Takže o co bude zítřek lepší než dnešek?“ zeptá se ho král. A ostatním vysvětlí: „Pan Cromwell neusne, dokud něco nevylepší.“

„Došlápnu si na chování královského klobouku. A ty mraky před polednem –“

„O tu spršku jsme stáli. Déšť nás zchladil.“

„Nechť Bůh nesešle Vašemu Veličenstvu nic horšího než liják,“ řekne Edward Seymour.

Jindřich si mne ten spálený pruh. „Kardinál si myslel, že umí poručit počasí. Pěkné ráno, říkával, ale kolem desáté bude ještě líp. A bylo.“

Tohle Jindřich občas dělá: vmísí do hovoru Wolseyho jméno, jako by to nebyl on, kdo ho uštval k smrti, jako by to byl nějaký jiný vladař.

„Někdo má zkrátka na počasí čich,“ řekne Tom Seymour. „Nic víc v tom není, pane. Není to výsada kardinálů.“

Jindřich s úsměvem přikývne. „To je pravda, Tome. Vlastně jsem k němu neměl tak zbožně vzhlížet, viďte?“

„Na poddaného byl až moc hrdý,“ řekne starý sir John.

Král pohlédne na něj, Thomase Cromwella, který, jak tu všichni vědí, kardinála miloval. Cromwell má ve tváři výraz pečlivě prázdný, jako čerstvě natřená zeď.

Po večeři vypráví starý sir John o králi Edgaru Mírumilovném. Před mnoha sty lety, ještě dřív, než se králům začala dávat čísla, vládl v tomto koutu země; byly to časy, kdy byly panny pannami, rytíři byli dvorní a život byl prostý, krutý a obvykle krátký. Edgar si myslel na jistou dívku a poslal jednoho ze svých pánů, aby jí vzdal hold. Rytíř, který byl falešný a lstivý, mu poslal zprávu, že básníci a malíři její krásu vylíčili přehnaně, že prý ve skutečnosti kulhá a šilhá. Chtěl tu jemnou dámu uchvátit pro sebe, a tak ji svedl a oženil se s ní. Když Edgar jeho zradu odhalil, přepadl ho v lesíku nedaleko odtud, proklál ho oštěpem a jedinou ranou ho tak zabil.

„To byl ale zrádný lump!“ říká král. „Dostal, co mu patřilo.“

„Zmetek, a ne rytíř,“ podotkne Tom Seymour.

Jeho bratr si povzdechne, jako by s tou poznámkou nesouhlasil.

„A co na to ta dáma?“ zeptá se on, Cromwell. „Co říkala, když zjistila, že její rytíř skončil na rožni?“

„Ta dáma si vzala Edgara,“ říká sir John. „Vzali se v tom lese a žili šťastně až do smrti.“

„Myslím, že neměla na vybranou,“ povzdechne si lady Margery. „Ženy se musejí přizpůsobit.“

„A na venkově se povídá,“ dodá sir John, „že ten zrádný rytíř ještě dnes chodí po lese, kvílí a snaží se vyrvat si kopí z břicha.“

„Jen si to představte,“ dodá Jana Seymourová. „Každou měsíčnou noc se vám může stát, že z okna uvidíte, jak si tahá oštěp z břicha a láteří. Já naštěstí na duchy nevěřím.“

„Tvoje chyba, sestřičko,“ řekne Thomas Seymour. „Však oni se ti dostanou na kobylku.“

„Ovšem...“ Jindřich napodobí vrh oštěpem tak, jak mu to dovolí stísněný prostor u stolu. „Jeden čistý hod. Tenhle král Edgar, ten musel mít jistou paži.“

On, Cromwell, řekne: „Zajímalo by mě, jestli tenhle příběh někdo zapsal, a jestli ano, tak kdo a zda byl pod přísahou.“

„Cromwell by toho rytíře dostal před soud a porotu,“ řekne král.

„Vaše Veličenstvo promine,“ rozchechtá se sir John, „ale tenkrát asi nic takového neměli.“

„Cromwell by nějakou našel.“ Mladý Weston se předkloní, aby jeho vtip lépe vynikl. „Cromwell by nějakou porotu vykopal ze země, on by ji uplácal z hlíny. A pak by byl s milým rytířem ámen, vyslechli by ho, vyvedli a usekli by mu hlavu. Říká se, že při soudu s Thomasem Morem tady pan sekretář šel s porotou k poradě, a když se usadili, zavřel za nimi dveře a dal jim na srozuměnou, co a jak. ,Nebudu vám nic zastírat,‘ řekl porotcům. ,Vaším úkolem je shledat sira Thomase vinným, a dokud to neuděláte, nedostanete večeři.‘ Pak odešel, zavřel za sebou a pro případ, že by porotci chtěli vyrazit dveře a jít si hledat kus nákypu, hlídal ty dveře se sekerou. A jelikož byli všichni porotci z Londýna, svého břicha si hleděli nade vše, a jakmile jim v něm začalo kručet, dali se do křiku: ,Vinen! Vinen tak, že víc vinen být nemůže!‘“

Oči se stáčejí k němu, Cromwellovi. Rafe Sadler vedle něj je celý pohoršený. „Pěkná historka,“ řekne Rafe Westonovi, „ale zeptám se teď pro změnu vás, kde je zapsaná? Jednou myslím zjistíte, že můj pán má se soudním dvorem vztahy vždy řádné.“

„Vy jste tam nebyl,“ namítne Francis Weston. „A já to slyšel přímo od jednoho z těch porotců. ,Pryč s ním,‘ křičeli prý, ,odveďte toho zrádce a přineste nám skopovou kýtu.‘ A Thomas More šel na smrt.“

„Říkáte to, jako byste toho litoval,“ podotkne Rafe.

„Já ne,“ zvedne Weston ruce. „Královna Anna říká – nechť je Moreova smrt varováním pro všechny podobné zrádce. Ať nikdy nedojdou takového uznání, ať není jejich zrada už nikdy tak utajená. Thomas Cromwell si je najde.“

Ozve se souhlasné mručení, chvilku má dojem, že se k němu celá společnost otočí a začne tleskat. Pak si lady Margery položí prst na rty a kývne ke králi. Ten se v čele stolu zvolna sesouvá doprava; víčka se mu chvějí, dýchá uvolněně a zhluboka.

Společnost si vyměňuje úsměvy. „Opil se čerstvým vzduchem,“ zašeptá Tom Seymour.

Alespoň se pro změnu jednou neopil vínem; dnes král po džbánku sahá mnohem častěji než v časech mládí, kdy byl štíhlý a veselý. Cromwell sleduje, jak se Jindřich na židli naklání – nejprve dopředu, jako by si chtěl opřít hlavu o stůl. Pak sebou trhne a zakloní se. Po vousu mu stéká pramínek slin.

Teď by přišla chvíle Harryho Norrise, vedoucího královy družiny; Harry, muž neslyšného kroku a hebkých, nestranných dlaní, by svého pána a vládce tichým mumláním probral. Ale Norris odjel přes celou zemi za Annou, veze jí králův milostný dopis. Co dělat? Jindřich už nevypadá jako unavené dítě, jak by tomu snad bylo ještě před pěti lety. Vypadá jako obyčejný muž ve středních letech, kterého přemohlo příliš těžké jídlo; vypadá opuchle a natekle, tu a tam má prasklou žilku a i ve světle svíček je vidět, že mu šedivějí vlasy. On, Cromwell, kývne na mladého Westona: „Francisi, je tu třeba vašich urozených způsobů.“

Weston předstírá, že ho neslyšel. Sleduje krále a ve tváři má výraz neskrývaného odporu. „Asi bychom měli začít dělat rámus,“ zašeptá Tom Seymour. „Aby se probudil sám od sebe.“

„Jaký rámus?“ zeptá se nehlasně jeho bratr Edward.

Tom se v němohře chytí za žebra.

Edwardovi vyletí obočí prudce vzhůru. „Jestli si troufneš, směj se. Bude si myslet, že se směješ tomu, jak slintá.“

Král začne chrápat. Převáží se doleva. Nebezpečně se naklání přes opěrku židle.

„Udělejte to vy, Cromwelle,“ nadhodí Weston. „Nikdo to s ním neumí lépe.“

S úsměvem zavrtí hlavou.

„Bůh chraň Jeho Veličenstvo,“ ozve se zbožně sir John. „Nemládne.“

Jana vstane. Snítky hvozdíků škrobeně zašustí. Skloní se nad králem a zostra, jako by zkoušela bochník sýra, ho poplácá po ruce. Jindřich nadskočí, oči se mu otevřou. „Já nespal,“ řekne. „Opravdu. Jen jsem chtěl ulevit očím.“

Když král odejde nahoru, Edward Seymour řekne: „Čas na odvetu, pane sekretáři.“

Pohodlně se opře, sklenku v ruce: „Co jsem vám provedl?“

„Ta šachová partie v Calais. Já vím, že si to pamatujete.“

Bylo to koncem podzimu 1532, v onu noc, kdy král poprvé sdílel lože se současnou královnou. Než s ním Anna ulehla, přiměla ho přísahat na Bibli, že se s ní hned po návratu na anglickou půdu ožení. Bouřlivé počasí je ale uvěznilo v přístavu a král tam nemarnil čas; snažil se získat syna.

„Dal jste mi tehdy šachmat, pane Cromwelle,“ řekne Edward. „Ale jen proto, že jste odvedl mou pozornost.“

„Jak se mi to povedlo?“

„Ptal jste se na mou sestru Janu. Kolik jí je let a tak dále.“

„Myslel jste si, že mi padla do oka.“

„A padla?“ Edward se usměje, aby té neomalené otázce ulomil hrot. „Stále ještě není nikomu zaslíbená.“

„Postavte figurky,“ řekne on. „Chcete začít v postavení, v jakém byly, když jste tenkrát zabloudil myšlenkami jinam?“

Edward hledí, aby se tvářil jakoby nic. O Cromwellově paměti se vyprávějí neuvěřitelné zkazky. On, Cromwell, se usmívá: to postavení by hravě odhadl, ví, jaké partie obvykle hrávají muži Seymourova typu. „Raději začneme znovu,“ navrhne. „Život jde dál. Vyhovují vám italská pravidla? Nemám rád ty partie, co se táhnou týden.“

V zahájení projeví Edward jistou odvahu. Pak se ale s bílým pěšcem v prstech opře, zachmuří a rozhovoří se o svatém Augustinovi a od Augustina přejde k Martinu Lutherovi. „To učení zasévá do srdcí hrůzu,“ říká. „Že nás prý Bůh stvořil jen proto, aby nás zatratil. Že až na pár výjimek jsou nebohá Boží stvoření zrozena, jen aby se s námahou probojovala tímto světem k věčnému ohni. Někdy se obávám, že to je pravda. Ale nakonec vždy zvítězí naděje, že tomu tak není.“

„Tlustý Martin svá stanoviska přehodnotil. Aspoň jsem to slyšel. A to k naší spokojenosti.“

„Cože? Víc nás bude spaseno? Nebo snad všechno naše prospěšné dílo není v Božích očích zcela zbytečné?“

„Neměl bych mluvit za něj. Přečtěte si Philippa Melanchthona. Pošlu vám jeho novou knihu. Doufám, že nás zde v Anglii navštíví. Právě jednáme s jeho lidmi.“

Edward si přitiskne pěšcovu kulatou hlavičku ke rtům. Skoro si jí zaťuká o zuby. „A král to dovolí?“

„Bratra Martina osobně by sem nepustil. Nemá rád, když se o něm mluví. S Philippem je ale lehčí pořízení, a kdyby se nám podařilo uzavřít výhodné spojenectví s německými knížaty, která vyznávají evangelium, velmi, velmi by nám to prospělo. Císaři by nahnalo strach, kdybychom si získali přátele a spojence v jeho vlastních državách.“

„A nic víc v tom nevidíte?“ Edwardův kůň skáče přes políčka. „Jen diplomacii?“

„Já diplomacii chovám ve velké lásce. Je laciná.“

„Ale říká se, že i vy jste milovníkem evangelia.“

„To není žádné tajemství.“ Zamračí se. „Opravdu to chcete udělat, Edwarde? Přímo vidím, jak se mi otvírá cesta k vaší královně. A já toho nechci zneužívat, abyste zase neříkal, že jsem vás rozptýlil klábosením o vašem duševním rozpoložení.“

Úšklebek. „A jak se má ta vaše královna?“

„Anna? Ta má na mě spadeno. Když se na mě zadívá, mám pocit, že se mi hlava na ramenou kymácí. Doslechla se, že jsem se prý při několika příležitostech příznivě zmiňoval o bývalé královně Kateřině.“

„A zmiňoval jste se?“

„Jen abych vyjádřil obdiv k jejímu duchu. Který, jak musí každý uznat, je ve svém vzdoru velmi vytrvalý. Navíc se královna domnívá, že jsem přehnaně nakloněn princezně Marii – chci říci lady Marii, jak ji nyní musíme nazývat. Král svou starší dceru miluje i nadále, říká, že si nemůže pomoci – a Anna se tím trápí, protože by ráda, aby král neznal jinou dceru než princeznu Alžbětu. Domnívá se, že jsme k Marii příliš mírní a že bychom jí měli přikázat, aby uznala, že sňatek její matky s králem nebyl právoplatný a že ona sama je panchart.“

Edward si pohrává s bílým pěšcem, pochybovačně si ho prohlíží, pak ho odloží na políčko. „A copak k tomu ještě nedošlo? Já myslel, že už jste ji k tomu přiměli.“

„My tuto otázku řešíme tím, že ji nevznášíme. Ví, že je z následnictví vyřazena, a já si nemyslím, že bych to měl s naléháním přehánět. Jelikož císař je Kateřinin synovec a bratranec lady Marie, snažím se ho nedráždit. Karel nás totiž má v hrsti. Jenže Anna nechápe, že je občas třeba smířlivosti. Myslí si, že úplně stačí, když šeptá sladká slovíčka Jindřichovi.“

„Zatímco vy musíte šeptat sladká slovíčka Evropě,“ rozesměje se Edward. Jeho smích zní nakřáple. Jeho oči říkají: jste velice upřímný, pane Cromwelle. Proč?

„Mimoto,“ jeho prsty utkví nad černým koněm, „jsem vystoupal na královnin vkus až příliš vysoko – král mě učinil svým zástupcem v záležitostech církve. Nesnáší, když Jindřich naslouchá komukoliv kromě ní, jejího bratra George a monseigneura, jejich otce, a dokonce i toho tepe svým ostrým jazykem. Spílá mu do zbabělců a budižkničemů.“

„Jak to monseigneur přijímá?“ Edward shlédne na šachovnici. „Oho.“

„Pořádně si to prohlédněte,“ naléhá on. „Chcete dohrát do konce?“

„Myslím, že to vzdám.“ Povzdech. „Ano, vzdávám to.“

On, Cromwell, smete figurky z desky a potlačí zívnutí. „Vidíte, o vaší sestře Janě jsem se ani nezmínil. Tak na co se budete vymlouvat dnes?“

Když vychází nahoru, zahlédne Rafea a Gregoryho, jak poskakují před velkým oknem. Kočkují se a přetahují a oči upírají na cosi neviditelného, co se jim válí u nohou. Nejdřív ho napadne, že hrají fotbal bez míče. Pak ale oba vyskočí jako tanečníci, zezadu podrazí té věci nohy a on sezná, že je dlouhá a hubená, že to je člověk. Sehnou se, začnou ho štípat, šťouchat, nasadí mu válečky. „Pomalu,“ nabádá ho Gregory, „ještě mu nelámej vaz. Chci vidět, jak trpí.“

Rafe vzhlédne a předstírá, že si musí utřít čelo. Gregory s rukama na kolenou odpočívá, popadá dech, pak do oběti rýpne špičkou nohy. „To je Francis Weston. Jeden by řekl, že zrovna ukládá krále do postele – jenže my tu máme jeho ducha. Počkali jsme si na něj za rohem s kouzelnou sítí.“

„Trestáme ho.“ Rafe se skloní. „Tak co, pane, už litujete?“ Plivne si do dlaní. „Co teď s ním, Gregory?“

„Zvednout a šup z okna.“

„Opatrně,“ řekne on. „Weston je králův oblíbenec.“

„Pak ho král bude mít v oblibě i s hlavou na placku,“ usoudí Rafe. Postrkují se a snaží se předběhnout jeden druhého, protože si oba chtějí dupnout jako první. Rafe otevře okno, oba se sehnou a zvednou figurínu na římsu. Gregory ji sune ven, uvolní jí zachycený kabátec a jediným štulcem ji pošle hlavou napřed na dlažbu. Oba vykouknou ven. „Ještě se odrazil,“ všimne si Rafe. Pak si oba opráší ruce a usmějí se na něj. „Dobrou noc,“ řekne Rafe.

O něco později Gregory sedí v nohách postele v košili, rozcuchaný, boty skopnuté, bosou nohou líně hladí slamník. „Takže já se budu ženit? Mám si vzít Janu Seymourovou?“

„Začátkem léta sis ještě myslel, že tě chci oženit s nějakou starou vdovou s vlastní oborou.“ Gregoryho si všichni dobírají: Rafe Sadler, Thomas Wriothesley, ostatní mladí muži z domu i jeho bratranec Richard Cromwell.

„To ano, ale proč jsi teď mluvil s jejím bratrem? Nejdřív šachy, pak už jenom řeči a řeči a řeči. Prý se Jana líbila i tobě.“

„Kdy?“

„Loni. Líbila se ti loni.“

„Jestli to tak bylo, tak jsem to už zapomněl.“

„Mně to říkala žena George Boleyna, lady Rochfordová. Třeba budeš mít macechu z Wolf Hall, říkala, co ty na to? Takže jestli se Jana líbí tobě,“ zamračí se Gregory, „radši by se neměla vdávat za mě.“

„Ty si myslíš, že ti nevěstu ukradnu? Jako starý sir John?“

Hlava mu klesne na polštář. „Už buď tiše, Gregory,“ řekne. Gregory je hodný chlapec, i když se mu všechna latina, kterou se kdy učil, všechny zvučné periody velkých autorů prokutálely hlavou a zase ven jako balvany. Ale člověk si nemůže nevzpomenout na syna Thomase Morea: chudák John je potomek učence obdivovaného celou Evropou, a přitom sotva odříká otčenáš. Gregory je dobrý lučištník, dobrý jezdec, na kolbišti je to vycházející hvězda a způsoby má bezchybné. S těmi výše postavenými hovoří uctivě, neošívá se ani nestojí na jedné noze, a k níže postaveným je milý a zdvořilý. Ví, jak se klanět cizím diplomatům po způsobu obvyklém u nich doma, u stolu sedí klidně, nepoposedává, nekrmí psy, a je-li požádán, aby obsloužil někoho staršího, zručně nakrájí a vykostí jakéhokoliv opeřence. Nechodí nedbale a s kabátcem jen na jednom rameni, nekochá se svým odrazem ve skle, v kostele neciví, kde co lítá, neskáče starým mužům do řeči ani za ně nedokončuje historky. Když někdo kýchne, řekne pozdrav pánbůh.

Pozdrav pánbůh, pane nebo paní.

Gregory zvedne hlavu. „Thomas More. Ta porota. Opravdu to tak bylo?“

Tu Westonovu historku poznal – přinejmenším v hrubých obrysech, v detailech by se přel. Zavře oči. „Neměl jsem sekeru,“ řekne.

Je unavený; hovoří s Bohem. Veď mě, Bože, říká. Někdy se mu na pokraji spánku před vnitřním zrakem mihne kardinálova rozměrná rudá postava. Přál by si od toho mrtvého slyšet nějaké proroctví. Jeho bývalý pán ale hovoří jen o ctnosti a úřadu. Kam jsem dal ten dopis od vévody z Norfolku? zeptá se kardinála – a hned zítra mu ten dopis určitě sám padne pod ruku.

V duchu hovoří – ne s Wolseym, nýbrž se ženou George Boleyna. „Já se ženit nechci. Nemám na to čas. Se svou ženou jsem byl šťastný, ale Liz je mrtvá a tahle část mého života zemřela s ní. Kdo vám proboha dal oprávnění dohadovat se o mých záměrech, lady Rochfordová? Madam, já na žádné námluvy nemám kdy. Je mi padesát. V mém věku už se žádné dlouhodobé smlouvy nevyplatí. Zatoužím-li po ženě, je lepší si ji najmout za hodinovou sazbu.“

Ale když bdí, snaží se neříkat „v mém věku“. Když je v dobrém rozpoložení, říká si, že mu zbývá ještě dvacet let. Často ho napadá, že Jindřicha přežije, i když přísně vzato jsou mu takové úvahy zapovězeny; existuje zákon zakazující uvažovat o délce králova života, a to přesto, že se Jindřich odjakživa zabývá pilným studiem nejrůznějších novátorských způsobů smrti. Prodělal několik nehod při lovu. Před dosažením plnoletosti mu královská rada zakázala účastnit se turnajů; neposlechl a s tváří schovanou za hledím a ve zbroji bez odznaků znovu a znovu dokazoval, že je na kolbišti ten nejlepší. V bojích proti Francouzům si vysloužil ostruhy, a jak sám rád podotýká, má povahu válečníka; nepochybně by proslul jako Jindřich Bojovný, nebýt toho, že podle Cromwella nemá na válku dost peněz. A nejde jen o náklady: co by bylo s Anglií, kdyby Jindřich zemřel? Dvacet let byl ženatý s Kateřinou. Letos na podzim to budou tři roky, co je s Annou, a může se pochlubit jen dvěma dcerami a hřbitovem plným mrtvých děcek, z nichž některá byla jen zpola hotová a křtěná v krvi, jiná se narodila živá, ale zemřela během několika hodin, dní, nanejvýš týdnů. Všechna ta vřava, ten pohoršlivý rozruch, jen aby se mohl znovu oženit, a pořád nic. Jindřich pořád nemá syna a následníka. Má levobočka, Jindřicha, vévodu z Richmondu, pěkného šestnáctiletého hocha; ale co s panchartem? A co s Anniným dítětem, princeznou Alžbětou? Možná by měl být zaveden nějaký zvláštní mechanismus umožňující Richmondovi nástup na trůn, kdyby se jeho otci něco stalo. On, Thomas Cromwell, s mladým vévodou vychází velice dobře; ale tato dynastie, která má stále ještě příliš krátké trvání, není natolik zakořeněná, aby takový zvrat ustála. Plantagenetové už jednou na trůně seděli a myslí si, že na něj usednou znovu; myslí si, že Tudorové jsou pouhá mezihra. Staré anglické rody jsou jako na trní a připravené ozvat se se svými nároky zvlášť od chvíle, kdy se Jindřich rozešel s Římem; klaní se sice, ale zároveň intrikují. Člověk je skoro slyší, skryté mezi stromy.

Třeba si najdete nevěstu v lese, říkal starý Seymour. Když zavře oči, vklouzne mu za víčka, závoj má z pavučin, skropený rosou. Bosé nohy jí ovíjejí kořínky, vlasy jako pírka vlají mezi větvemi, kyne mu prstem – stočeným lupínkem. Ukáže na něj a jeho se zmocňuje spánek. Vnitřní hlas se mu posmívá: a ty sis myslel, že si na Wolf Hall odpočineš! Myslel sis, že tu nebudeš mít na práci nic kromě obvyklých věcí, jako je válka a mír, hlad, velezrádné pikle, mizerná úroda, paličatý lid, mor pustošící Londýn a to, že král prohraje v kartách i košili. Na to jsi byl připravený.

Na samém kraji vnitřního zraku, za zavřenými víčky cítí, že něco právě vzniká. Přijde to s ranním svítáním, vrtí se to a dýchá a číhá to v mlází či hájku.

Než usne, zahlédne ve tmě na stromě králův klobouk; hřaduje tam jako rajka.

Nazítří zkrátí pánové zábavu a vrátí se na Wolf Hall dříve, aby se dámy neunavily.

Jemu to dá možnost shodit jezdecké oblečení a zabrat se do depeší. Doufá, že si král na hodinu v klidu sedne a vyslechne si, co by mu potřeboval říci. Ale Jindřich se zeptá: „Projdete se se mnou po zahradě, lady Jano?“

Jana je hned na nohou, ale mračí se při tom, jako by se v tom snažila vyznat. Rty se jí pohybují, opakuje jeho slova: projít... Jano? Zahrada...?

Ale jistě, samozřejmě, bude poctěna. Její ruka, okvětní plátek, mu utkví kousek nad rukávem; pak se snese dolů a holá dlaň se dotkne výšivky.

Na Wolf Hall jsou zahrady tři: říká se jim „velká“, „zahrada staré paní“ a „zahrada mladé paní“. Když se zeptá, kdo byly ty paní, nikdo si nevzpomíná: stará i mladá paní se dávno obrátily v prach a již mezi nimi není žádný rozdíl. Vzpomene si na svůj sen: nevěsta z kořínků, nevěsta z hlíny.

Čte. Píše. Pak cosi upoutá jeho pozornost. Vstane a vyhlédne z okna dolů. Tabulky jsou malé a sklo zvlněné, takže musí natahovat krk, aby viděl pořádně. Měl bych sem poslat svého sklenáře, napadne ho, aby Seymourovi dostali zřetelnější pojem o světě. Má partu Holanďanů, kteří pro něj pracují na různých jeho statcích. Předtím pracovali pro kardinála.

Dole se procházejí Jindřich a Jana. Jindřich má hřmotnou postavu, Jana vypadá jako loutka, hlavou nedosahuje králi ani k ramenům. Jindřich je širokoplecí a vysoký, okamžitě si podmaní každou místnost. Nejinak by tomu bylo, i kdyby ho Bůh neobdařil královskou mocí.

Teď je Jana za keřem. Jindřich na ni kývá; mluví na ni; cosi jí vštěpuje; Cromwell na ně hledí a drbe se na bradě: opravdu králi vyrostla hlava? Je to možné takhle v polovině života?

Hans si toho musel všimnout, napadne ho. Až se vrátím do Londýna, zeptám se ho. Nejspíš se pletu: to bude tím sklem.

Stahují se mraky. Na okno dopadne těžká kapka, Cromwell zamžiká, kapka se rozplácne, rozteče a pramínkem sjede po olověných rámečcích. Jana se přikrčí a zmizí mu z dohledu. Dlaní pevně svírá Jindřicha za paži a Jindřich její ruku vězní tou svou. Královy rty se stále ještě hýbou.

Opět si sedne. Čte, že dělníci, kteří pracují na opevnění Calais, odložili nářadí a požadují šest pencí denně. Že další posel mu do Wiltshiru doručí nový zelený sametový plášť. Že kardinála Mediciho otrávil jeho vlastní bratr. Zívne. Čte, že v Thanetu na jihu Kentu někteří schválně hromadí obilí a tím ženou jeho ceny vzhůru. On osobně by tyhle křečky nechal pověsit, ale tím, kdo stojí v jejich čele a kdo kvůli tučnému zisku působí hladomor, může být nějaké princátko, a tak je třeba postupovat opatrně. Jsou to dva roky, co bylo v Southwarku sedm Londýňanů ušlapáno, když se rvali o příděl chleba. Je to hanba Anglie, že královi poddaní musejí hladovět. Chopí se pera a zapíše si poznámku.

Zanedlouho – není to velký dům, je tu všechno slyšet – dole zaslechne klapnutí dveří, králův hlas a tichý, žadonivý šum kolem něj... nemáte mokré nohy, Veličenstvo? Jindřichův dusot zní blíž a blíž, zato Jana se zřejmě vypařila, aniž by vydala hlásku. Nepochybně si ji bleskurychle zabavily její matka a sestry, aby zjistily, co všechno jí král pověděl.

Když se Jindřich objeví za ním, odstrčí židli a chystá se vstát; Jindřich mávne rukou: jen pokračujte. „Veličenstvo, Moskvané dobyli tři sta mil polského území. Prý padlo padesát tisíc mužů.“

„Aha,“ řekne Jindřich.

„Doufám, že ušetřili knihovny. A učence. V Polsku jsou vynikající učenci.“

„Prosím? Ach, také doufám.“

Vrátí se k depeším. Mor ve městě... Král se vždy velmi bojí nákazy... Dopisy od cizích vládců, kteří chtějí vědět, zda je pravda, že se Jindřich chystá nechat zkrátit o hlavu všechny své biskupy. Rozhodně ne, píše, nyní máme jen výtečné biskupy a všichni se podřizují královým přáním, všichni ho uznávají jako hlavu církve v Anglii; a krom toho, jaká to neslušná otázka! Jak se opovažují naznačovat, že by se měl král Anglie zodpovídat někomu za hranicemi své země? Jak se opovažují zpochybňovat jeho svrchovaný úsudek? Ano, je pravda, že biskup Fisher a taktéž Thomas More jsou mrtví, ale než dohnali krále ke krajnímu řešení, jejich chyby vlídně přehlížel; kdyby ve své zradě nebyli tak zatvrzelí, byli by dnes naživu jako vy nebo já.

Od července takových dopisů napsal mnoho. Ani jemu samotnému nepřipadají zcela přesvědčivé; zjišťuje, že neposunuje argumentaci vpřed, nýbrž opakuje stále dokola táž stanoviska. Potřeboval by nové fráze... Jindřich za ním dusá sem a tam. „Veličenstvo, císařský vyslanec Chapuys se ptá, zda by mohl jet na sever navštívit vaši dceru lady Marii.“

„Nemohl,“ odpoví Jindřich.

Píše Chapuysovi. Počkejte, jen počkejte, až se vrátím do Londýna, a všechno se zařídí...

Král neřekne ani slovo: jen dýchá, chodí sem a tam, vrzne příborník, o který se opřel.

„Slyšel jsem, Veličenstvo, že londýnského starostu tolik trápí migréna, že skoro nevychází z domu.“

„Hm?“ na to Jindřich.

„Pouštějí mu žilou. Radilo by Vaše Veličenstvo stejně?“

Chvíle ticha. Jindřich na něj s jistým úsilím zaostří pohled. „Pouštějí mu žilou? Promiňte, ale proč že?“

Tak tohle je divné. Jindřich sice nesnáší zvěsti o moru, ale právě tak zbožňuje řeči o drobných bolístkách druhých. Přiznejte se, že jste nastydlí nebo máte koliku, a on vám hned vlastnoručně namíchá bylinkový lektvar a bude nad vámi stát, dokud ho nevypijete.

Odloží pero. Otočí se a zadívá se svému vládci do tváře. Je zřejmé, že Jindřich je duchem stále v zahradě. Ve tváři má výraz, který už Cromwell viděl, jen ne u člověka, nýbrž u zvířete. Král vypadá otupěle jako tele, které řezník právě praštil palicí.

Dnes mají na Wolf Hall nocovat naposledy. S plnou náručí lejster sejde dolů časně ráno. Někdo vstal ještě dřív než on. Ve velké síni stojí bez hnutí Jana Seymourová, oděná ve své tuhé nádheře, bledá v mléčném světle. Ani se k němu neotočí, aby ho pozdravila, ale po očku ho sleduje.

Pokud k ní kdy něco cítil, dnes po jeho citech není ani stopy. Měsíce od vás prchají, jako když se vír podzimního listí motá a třepotá k zimě, léto je pryč, dcera Thomase Morea směla nechat otcovu hlavu sejmout z Londýnského mostu a má ji bůhvíkde, na talíři nebo na míse, a prý se k ní modlí. On sám už je jiný, než byl loni, a city toho loňského člověka neuznává; začíná znovu, vždy s novými myšlenkami a novými pocity. Jano, už už se chystá říci, již brzy si budete moci svléci své nejlepší šaty. Těšíte se, až odjedeme?

Jana hledí kupředu jako stráž. Přes noc se mraky rozfoukaly. Možná nás čeká ještě jeden pěkný den. Růžové ranní slunce se dotýká luk. Noční mlha se rozplývá. Siluety stromů se od sebe oddělují. Dům se probouzí. Neustájení koně řehtají a přešlapují. Vzadu prásknou dveře. Nad nimi vrznou kroky. Jana jako by ani nedýchala. Plochá hruď se jí nijak znatelně nedme. Má pocit, že by měl vycouvat, nenápadně se stáhnout, rozplynout se zpět do tmy a nechat ji utkvět v přítomném okamžiku: nechat ji hledět na Anglii.

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz