Copyright © 2000 by Rebecca Gablé

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2021 by Bohumila Kučerová

ISBN  978-80-242-7189-7

Poznámka

Písmeno „æ“ ve jménech Cædmon, Ælfric a dalších má runový původ. V anglosaštině se používalo velmi často a vyslovovalo se jako německé „ä“.

Vilém se samozřejmě jmenoval původně Guillaume. Do anglických dějin vstoupil jako William (v českém překladu Vilém. Rovněž jména dalších význačných panovníků – Eduard, Filip, Alfréd, Jindřich – jsou použita v počeštělé formě, jak bývá ve většině naší historiografické literatury zvykem. – Pozn. překl.)

Příjmení v dnešním slova smyslu v 11. století neexistovala. Přesto jsou v jejich funkci použita jména Godwinson, fitz Osbern nebo Montgomery, aby se při velkém množství postav v románu dalo rozeznat, kdo je čí syn nebo dcera.

Přehled nejdůležitějších postav – historických i fiktivních

Historické postavy jsou označeny *

Helmsby

Cædmon z Helmsby

Dunstan, Guthric a Eadwig, jeho bratři

Hyld, jeho sestra

Ælfric z Helmsby, jeho otec

Marie de Falaise, jeho matka

Alfréd, jeho bratranec

Erik, dánský pirát

Athelstan, Ælfrikův bratr, milovník dobrého moku

Angličané

Eduard* „Vyznavač“, král Anglie

Harold Godwinson*, hrabě z Wessexu a král Anglie

Wulfnoth Godwinson*, jeho bratr

Tostig Godwinson*, rovněž jeho bratr, hrabě z Northumbrie

Edwin*, hrabě z Mercie

Morcar*, jeho bratr, hrabě z Northumbrie

Edgar Ætheling*, anglosaský princ

Hereward* „Bdělý“, povstalec

Toki Wigotson*, rytíř věrný králi

Normané

Vilém* „Levoboček“, vévoda normandský a král Anglie

Matylda*, jeho choť

Robert*, Richard*, Vilém „Rufus“* a Jindřich*, jejich synové

Guy de Ponthieu*, Vilémův nespolehlivý vazal

Lucien, jeho syn

Aliesa, jeho dcera

Jehan de Bellème, Vysloužilý voják

Guillaume fitz Osbern*, bratranec krále Viléma, senešal, hrabě z Herefordu a regent Anglie

Guillaume*a Roger*,jeho prvorozený a druhorozený syn, oba zrádci

Emma*,jeho dcera, rovněž zrádkyně

Etienne, jeho nejmladší syn, Cædmonův přítel, věrný králi

Robert de Mortain*, nevlastní bratr krále Viléma, hrabě z Cornwallu

Ralph Baynard*, velitel londýnské domobrany

Roland, jeho syn

Beatrice, jeho dcera

Guillaume de Warenne*, normanský šlechtic

Roger Montgomery*, hrabě ze Shrewsbury

Představitelé církve

Bratr Oswald, mnich se zálibou v cestování

Odo*, nevlastní bratr krále Viléma, biskup z Bayeux, hrabě z Kentu, regent Anglie

Aldréd*, arcibiskup yorský

Stigand*, několikrát exkomunikovaný arcibiskup canterburský

Lanfranc*, opat kláštera sv. Etienna v Caen, později arcibiskup canterburský, regent Anglie

Kniha první

Pak se v celé Evropě zjevilo na obloze znamení, jaké ještě nikdo do té doby nespatřil. Někteří říkali, že je to kometa, které se říká „dlouhovlasá“ hvězda, a po celý týden zářila každou noc.

Anglosaská kronika, 1066

„Hvězdy budou padat na zem, běsnící plameny pohltí nádherné síně a vojska zaplaví zemi dříve, než nastane den posledního soudu, a tehdy povstane království…“

Staroanglická poezie, Exeter Book

Helmsby, březen 1064

„To ale byla trefa, Cædmone! Kdo umí s prakem zacházet jako ty, může klidně hodit svůj luk do ohně.“ Dunstan poklepal svému mladšímu bratrovi na záda tak mocně, až se chlapec musel nenápadně opřít o hrušku sedla.

Zářící Cædmon sklouzl ze sedla a rozběhl se ke své kořisti, vzdálené od něj na padesát či šedesát kroků. Byl to roční srnec. Ležel nehnutě na boku a jeho přední běhy už sebou přestaly škubat. Jedno hnědé oko zíralo k šedobílé obloze, vyhlížející spíše ještě jako zimní než jarní. I lesní půda pod Cædmonovými kotníkovými botami z tenké kůže byla dosud tvrdá. V hustém porostu starých stromů nebylo vidět ještě ani náznak zeleně, ale v rozcuchané loňské trávě neohroženě vykukovaly první narcisy.

I Dunstan seskočil z koně a přistoupil ke svému bratrovi. „Mistrovský kousek,“ opakoval a svá slova potvrdil pochvalným pokývnutím hlavy. „Přímo mezi oči. Vsadím se, že byl mrtev, než stačil padnout k zemi. Jak to jen děláš?“

Chlapec pokrčil skromně rameny a rozpačitě zamrkal. Šestnáctiletý Dunstan byl o dva roky starší a slovy chvály obvykle šetřil. „Nevím. Já… dívám se na bod, který chci zasáhnout, a naslouchám bzučení praku nad hlavou. A pak…“

Dunstan mu uštědřil lehký štulec. „Jasně. Ušetři mě svých učených výkladů.“

Vždyť ses mě na to ptal, pomyslel si zmatený Cædmon.

„Každopádně budeme mít k jídlu konečně něco lepšího než pořád to nasolené maso,“ pochvaloval si Dunstan, sklonil se k srnci a svázal mu běhy tenkým koženým řemínkem. Zamračil se a vzhlédl. „Co je? Pomoz mi. Nebo máš snad strach, že se ti při pohledu na krev udělá špatně?“

Cædmon si kradmo povzdechl, vytáhl svůj lovecký nůž a přiložil jej srnci na krční tepnu. Odvrátil zrak, aby se nemusel dívat do mrtvého hnědého oka.

O pár chvil později už byli na cestě k domovu. Vykrvácený srnec ležel přehozený přes Cædmonovo sedlo a statný kůň nesl své dvojnásobné břemeno bez viditelné námahy. Chabé březnové slunce se odráželo od hladiny řeky Ouse, po jejímž východním břehu jeli. Mlha, jež se za celý den nezvedla, byla tady na břehu ještě hustší. Po proudu plulo pár posledních ledových ker, ale řeka byla už zase splavná. Před nimi se vynořil z husté mlhy nákladní člun, naložený sudy a dřevěným uhlím. Lodník udržoval loď uprostřed proudu pomocí dlouhého bidla a nechal se unášet dolů po řece. Když rozeznal na stezce u řeky dva jezdce, zamával jim. Cædmon mu pokynul v odpověď.

„To byl Godric,“ zamumlal.

„Mám taky oči,“ odsekl Dunstan.

„Celou zimu jsem ho neviděl.“

„To proto, že byl celou zimu zalezlý ve své chatrči jako medvěd v doupěti a od rána do večera se nalíval pivem nebo obcoval s některou ze svých četných sester a čekal na to, až přijde tání a bude moct zase vyplout.“

„Dunstane!“ zvolal Cædmon pohoršené.

Jeho bratr se pohrdavě zapitvořil. „Promiň, sestřičko…“

Cædmon se uraženě odmlčel. Pobřežní stezka se zúžila tak, že museli jet za sebou, a to mu teď vyhovovalo. Nechtěl, aby Dunstan viděl, jak se mu vlila do tváří červeň. Pobídl svého koně a popojel kus dopředu. Jen ať si mluví, pomyslel si. Ale byl jsem to já, kdo složil srnce.

„Pověz mi, Cædmone, ale teď doopravdy. Jsi ještě panic?“ zeptal se Dunstan s předstíraným bratrským zájmem. Cædmon však slyšel v jeho hlase zlomyslný úšklebek a nepotřeboval se ani obracet, aby jej viděl i na jeho tváři.

Znovu se zarděl. To se mu v poslední době stávalo často. Jeho tělo se přes zimu začalo měnit způsobem, který ho děsil. Vytáhl se a byl teď stejně vysoký jako Dunstan a otec, ale to nebylo všechno. Začaly mu růst vousy, změnil se mu hlas a sužovaly ho sny, na které nedokázal pomyslet, aniž by znovu v obličeji celý zrudl, a všechny ty novoty ho činily nejistým. Někdy se mu zdálo, že jeho tělo patří nějakému úplně cizímu člověku.

„Odpověz, Cædmone,“ vybídl ho Dunstan hlasem staršího bratra zvyklého udílet příkazy. „Pokud ano, věděl bych, jak ti pomoct. Než tě napadne, že si to vyzkoušíš s ovcemi.“

Cædmonovi se dralo na jazyk další pohoršené zvolání, ale ovládl se a jen otočil hlavu, aby bratra sjel pohrdavým pohledem. Místo toho se mu však oči rozšířily hrůzou.

„Svatý Edmunde, stůj při nás… Jeď, Dunstane! Rychle, ujíždějme!“ Dunstan nasadil výraz, který byl směsicí blahosklonného pobavení a údivu, a namísto aby se řídil Cædmonovou dobrou radou, obrátil hlavu k řece. „Ach, můj Bože… drak!“

Jediný pohled mu stačil, aby nic víc nenamítal a pobídl patami koně. Cædmon ho už mezitím předjel. Uslyšel podivný bručivý zvuk podobný bzučení sršně a zatáhl hlavu mezi ramena. V příštím okamžiku ucítil bodavou bolest v levé noze a vyděšeně vykřikl. Jeho jindy dobrácký a poslušný kůň se najednou vzepjal, stáhl uši a odmítal se hnout z místa. Cædmon se prudce nahnul dopředu, aby se udržel v sedle, zvíře však vylekaně zařehtalo, a pak mu do boku narazil Dunstanův hnědák. Všichni se svalili na zem a váleli se v divoké změti kopyt, nohou a rukou. Cædmon ucítil tvrdý náraz do zad a chvíli nehybně ležel, neschopen se nadechnout či pohnout. Znovu uslyšel zlověstné bzučení, vzchopil se a odplazil se na břiše do hustého podrostu vedle stezky. Tam tiše ležel, objímal si nohu a naslouchal.

Připadalo mu, jako by tam proležel celé hodiny. Kolem panovalo naprosté ticho narušované pouze skoro neslyšným šploucháním vody v řece.

Konečně sebral Cædmon všechnu svoji odvahu a zvedl hlavu.

„Dunstane?“

Jeho kůň stál na pěšině jen pár kroků od něj. Zřejmě odběhl kousek stranou a opět se vrátil. Srnec sklouzl na stranu. Dunstanova hnědáka nebylo nikde vidět, avšak bratr ležel kousek od něj, zpola na pěšině, zpola v podrostu. Byl nehybný, hlavou natočený ke Cædmonovi, a jeho obličej byl mrtvolně bledý.

„Ne…“ Cædmon se napůl vztyčil. Nohou mu projela nová bolest a on na ni poprvé pohlédl. Ze stehna mu trčel krátký šíp se světlým peřím na konci. „Zatraceně! Dunstane?“

Bratr se ani nepohnul. Cædmon se k němu připlazil a odhrnul mu z čela rozcuchané husté světlé vlasy. Pak mu se strachem položil ruku na hruď. Ucítil pravidelný silný tlukot srdce. S ulehčením prohlédl bratrovi hlavu. Na čele ve vlasech mu našel otékající bouli. Zřejmě dostal úder kopytem do hlavy. Cædmon mu opatrně zatřásl ramenem. Nic.

„Bože, co mám jen dělat?“

Pohlédl na řeku. Drak zmizel, bezpochyby odtáhl proti proudu. Cædmon věděl, že musí jet domů, aby varoval otce a ostatní.

„Nemůžeš tu sedět dlouho,“ namítl. „Za chvíli se snese tma a přituhne.“ Nevědomky napodoboval Dunstanův hlas, neboť nic ho nedokázalo lépe podnítit, aby překonal sám sebe, než bratrovo popichování.

Přitáhl k sobě zdravou nohu, zaťal zuby a postavil se. Avšak sotva si stoupl plnou váhou těla na postřelenou nohu, projela mu kyčlí bolest. Když se belhal ke svému koni, tekly mu po tváři slzy.

Oběma rukama sevřel hrušku sedla a pohlédl dolů na svou nohu. Kalhoty z tmavé vlněné látky měl nasáklé krví. Krvavá skvrna sahala až ke zkříženým koženým řemínkům, které mu obepínaly lýtko až ke kolenu, a šířila se dále. Raději to nechci vidět, pomyslel si. Uchopil svého trpělivého koníka za uzdu. „Pojď, Beome. Musíme dostat Dunstana domů.“

Statný grošák se nechal ochotně vést, ale po třech krocích se musel Cædmon zastavit. Až do té chvíle netušil, že se člověku může bolestí udělat špatně od žaludku. Připozdívalo se a rychle se ochlazovalo. Přesto se mu zdálo, že má obličej v jednom ohni. Přejel si rukávem po čele, objal koně pravou paží kolem krku a poskakoval vedle něj na jedné noze.

Dunstan byl stále v bezvědomí. Cædmon se nad ním naklonil a znovu mu zkontroloval tep. Nic se nezměnilo.

„Ach Dunstane, probuď se přece. Probuď se, ty mizero…“

Avšak o Dunstanovi bylo všeobecně známo, že nemá ve zvyku dbát přání svých bratrů. Zůstal dál nehybný. Cædmon vzhlédl k obloze. Nebyla už bílá, nýbrž temně šedá. Zvedal se ostrý vítr a přinášel s sebou těžká mračna.

„Jen si foukej, větře,“ ušklíbl se Cædmon jízlivě. „O jednu potíž víc nebo míň.“

Věděl moc dobře, co musí udělat. Přepadl ho však silný pocit, že ten úkol je nad jeho síly. Bezděčně se otřásl strachem při představě nesnesitelné bolesti. „Prokrista, Dunstane, to ti nikdy neodpustím,“ pronesl výhrůžně. Aby získal alespoň pár okamžiků, prohlížel si bratrův obličej. Nebyla to zlá tvář. Vysoké čelo orámované slámově světlými vlasy, světlé obočí a husté řasy, rovný úzký nos nad ještě řídkým knírkem a o to širšími ústy, které byly od přírody, a snad i teď v hlubokém bezvědomí náchylné k úsměvu, někdy dobromyslnému, častěji však výsměšnému. Cædmon naklonil hlavu na stranu, až mu přitom jeho o odstín tmavší kadeře spadly do obličeje, a vyvolal si v duchu ledově modrou barvu Dunstanových očí.

„Pojď, bratře,“ povzdechl si. „Pojedeme domů.“

Odhadoval, že to mají do Helmsby ještě asi tři míle. Bylo vyloučeno, aby celou tu cestu ušel pěšky. Už jen při té představě mu na čele vyrazil pot. Bez velkých očekávání pátral očima po pobřežní stezce, avšak po Dunstanovu koni nebyla nikde ani památka. S těžkým srdcem uvolnil provazy, kterými svázal srnce. Jeho mrtvola dopadla s tlumeným žuchnutím na zem.

„Lišky budou mít hostinu,“ zabručel. Smotal provaz a pohlédl na ležícího bratra. „Místo dobré pečínky povezu domů tebe.“

Na všechno, co se dělo později, si vzpomínal jen matně. Věděl ještě, že se mu podařilo vyzvednout bratrovo těžké, nehybné tělo na koňův hřbet až na několikátý pokus. Zapomněl už, jak si zoufal a jak málem podlehl pokušení nechat Dunstana ležet a odjet pro pomoc. Nic takového však nesměl udělat. Stmívalo se a bylo stále chladněji. Les se hemžil hladovými dvounohými i čtyřnohými lupiči a kromě toho hrozilo nebezpečí, že se vrátí drak. Cædmon si byl moc dobře vědom, že kdyby tu nechal Dunstana ležet a vrátil se domů sám, s největší pravděpodobností by ho už nikdy nespatřil živého.

Když se mu konečně podařilo jeho dlouhé tělo vysoukat na koně, přepadl ho pocit, jako by vyčerpal všechny svoje síly. Znovu se rozplakal. Nedokázal proti tomu nic dělat, tak strašná byla bolest v noze. Zkřehlými, nešikovnými prsty svázal Dunstanovi ruce a nohy. Pak zavedl koně k nedalekému pařezu, vyšplhal se nemotorně na jeho hřbet a posadil se. Když zasunul levou nohu do třmenu a zatížil ji svojí plnou váhou, udělalo se mu černo před očima. Rychle přehodil pravou nohu přes sedlo, chopil se uzdy a vyjel.

Mezitím se úplně setmělo. Cædmon popustil uzdu a doufal, že kůň najde cestu domů sám. Přestal vnímat, kde se nachází. Seděl v sedle zkroucený bolestí, jednu ruku na rameni svého bratra. Netrvalo dlouho a do zad mu začaly bušit ledové kapky deště.

„Dva muži pojedou směrem k řece a dva na sever. Zbytek za mnou!“ Mocný hlas bez obtíží přehlušil bubnování deště. „Na co čekáte? Do sedel!“

„Někdo sem přijíždí, tháne,“ ozval se ze tmy mladý hlas. Muži, kteří se shromáždili před stájí nedaleko síně, se zastavili u svých koňů a s nadějí se zaposlouchali. Nyní slyšeli už všichni tlumené nárazy koňských kopyt v blátě. Z noční tmy se vynořil stín koně.

„Kde je můj otec?“

„Tháne, to je Cædmon.“

Ælfric, thán z Helmsby, pustil uzdu svého mocného valacha a přistoupil k jezdci.

„Cædmone?“

Chlapec se napřímil v sedle. „Složili jsme srnce. Ale pak… se objevil drak a…“

„Cædmone, kde je Dunstan?“ Ælfric mu položil ruku na levou nohu a Cædmon omdlel.

Procitl s pocitem naprosté lehkosti, kterou znal pouze ze snů, v nichž dokázal létat. Vychutnával si ten prožitek, a teprve když přistál na měkké zemi, otevřel oči.

Nad ním se skláněl jeho otec. Musel mě odnést, uvědomil si Cædmon a zmateně se rozhlédl. Ležel na širokém lůžku se závěsy z nahnědlé nevyčiněné ovčí kůže – ano, bylo to lůžko jeho rodičů. Chvilku popleteně uvažoval, co tu u všech všudy pohledává, ale sotva se pohnul, ucítil v noze bolest a rozpomněl se.

„Dunstan…“

„Je v pořádku,“ pronesl Ælfric konejšivě. „Už se probral.“

„Otče. Byli to Dánové. Po řece nahoru připlul drak a oni na nás stříleli.“

Ælfric se na něj pochybovačně zadíval. „Tohle tvrdí i tvůj bratr. Myslel jsem, že blouzní. Byla to dračí loď, Cædmone? Dánové nechávají naše pobřeží už dlouho na pokoji, budiž za to dík Bohu i všem svatým, ale pokud připlují, pak nejméně na deseti lodích. Nebo na stovkách. Co jste viděli, musela být loď duchů krále Knuta.“

Cædmon ukázal na svoji ovázanou nohu. „A ten šíp vystřelil taky nějaký duch?“

Ælfric ustaraně pohlédl na zakrvácenou holeň. „To jistě ne. Tvá matka se o tebe postará. Vydám se se svými muži toho vašeho draka skolit. Pokud ta loď byla předvojem dánského vpádu, měli bychom to vědět. Ale pravděpodobnější je, že to byli piráti.“

„V každém případě střílejí dobře.“

Ælfric se usmál. „Dunstan říkal, že jsi složil srnce.“

Cædmon přikývl. „Musel jsem ho tam nechat, abych dostal domů Dunstana. A on se tolik těšil na srnčí pečínku.“

Otec mu přiložil krátce ruku na rameno. Nebyl mužem, který by měl ve zvyku dávat najevo svoje city. Nikdo nesměl tušit, kolik úzkosti vytrpěl, když se Dunstanův kůň vrátil domů sám. Chvíli hledal slova, kterými by vyjádřil, jak je svému druhorozenému vděčný. „To, cos udělal, bylo správné. Poohlédneme se po tom tvém srnci cestou, snad ho ještě najdeme. A pokud ne, pošlu Wulfrika a Cynewulfa do lesa. Neboj, nepřipustíme, abys o svoji pečínku přišel.“

Cædmon zvedl koutek úst k unavenému úsměvu a Ælfric se obrátil a dlouhými kroky zamířil ke dveřím. Chlapec zavřel oči a prosil Boha, aby držel i nadále ochrannou ruku nad jeho rodinou a jeho otec se vrátil domů živ a zdráv.

Všichni jeho předkové bojovali s Dány – bůh si Dány vyvolil, aby jejich prostřednictvím Angličany zkoušel. Před dávnými časy uzavřel král Alfréd s Dány mír a přenechal jim téměř polovinu Anglie. Potomci krále Alfréda dobyli tuto půlku Anglie, jež se až do dnešních dob nazývá Danelaw, zpátky. Během mnoha generací se dánští a angličtí sousedé mezi sebou promísili, jejich jazyky se sobě čím dál více podobaly, až se postupně zapomnělo na to, že jsou dvěma různými národy. V zemi by mohl zavládnout mír, nebýt nových dánských nájezdníků, Vikingů, kterým nešlo o získání nové půdy, nýbrž o loupení, zabíjení a vraždění.

V posledních letech se však situace uklidnila. Od té doby, co se Helmsby ujal po svém otci Ælfric, nedošlo k většímu přepadení ani zde, ve Východní Anglii, ani jinde. Cædmon slyšel otce říkat, že mají štěstí, neboť král Eduard není žádný válečník, nýbrž světec. Cædmon doufal, že ten drak plavící se proti proudu Ouse není předzvěstí konce oněch pokojných let. Neměl nejmenších pochyb o tom, že otec spolu s  housecarly, kteří mu sloužili, dokáže jejich dům i majetek ubránit. I on a jeho bratři se naučili zacházet s mečem, válečnou sekyrou a kopím, nemluvě o praku. Přesto mu představa nového dánského vpádu naháněla strach, ba přímo hrůzu.

Dřevěné dveře malé komůrky za síní se bezhlučně otevřely a dovnitř vstoupila křehká tmavovlasá žena. V jedné ruce držela mísu s vodou. Postavila ji vedle lůžka a naklonila se nad ním.

„Comment va tu, monfils?“

Položila mu ruku na čelo a Cædmon zabořil hlavu hlouběji do polštáře. „Jak se asi vede člověku, který právě bojuje s poznáním, že je zbabělec?“

Tiše se zasmála. „Zbabělec? To je mi novina. Ne, ne, Cædmone. Ty máš srdce stejně statečné jako Beowulf.“ Pohlédla na opeřený konec šípu v jeho stehnu. „A budeš ho teď potřebovat.“

Cædmon se ušklíbl a změnil téma. „Co dělá Dunstan?“

„Ach, Dunstan už je zase ve své kůži. Sedí v síni, hlavu má pro zvýšení dramatického efektu ovázanou, před sebou plný pohár a ohromuje služebnictvo historkou, jak tě zachránil před Dány.“

„Tak to jste vedle,“ zazněl ode dveří Dunstanův zvučný hlas. „Rozmyslel si to a přišel vám ku pomoci.“

Cædmon zvedl na protest pravou ruku. „Zmiz odtud…“

Než mohl Dunstan něco namítnout, dveře se znovu otevřely a dovnitř se vkradli tři zbývající sourozenci.

„Jen chvilku na něj nahlédneme,“ předešel spěšně třináctiletý Guthric námitky své matky. Váhavě a trochu bázlivě přistoupili k širokému lůžku. Když uviděli šíp a krvavou skvrnu na bratrově noze, malý Eadwig se prudce obrátil a skryl obličej v sukních své sestry.

Hyld mu položila ruku na hlavu. „Uzdravíš se?“ zeptala se Cædmona ustaraně.

Přinutil se k úsměvu. „Zatím není potřeba držet stráž u zesnulého. A teď vypadněte.“

Všichni čtyři se obrátili k odchodu, avšak matka zavolala svého nejstaršího zpátky. „Dunstane, tebe budu potřebovat.“

Dunstan zůstal stát, avšak Cædmon zavrtěl hlavou. „Chci Guthrika.“

Nikdo nic nenamítal. Dunstan odvedl svou sestru a nejmladšího bratra ven z pokoje, a když zavřel dveře, slyšeli jeho nervózní smích.

Guthric byl jediným z pěti sourozenců, který se podobal své normanské matce. Jeho vlasy byly hladké a tak tmavě hnědé, že v přítmí komnaty vypadaly černé, a stejně tmavé byly i jeho oči. Nebýt této nápadné podobnosti, určitě by existovalo mnohem více dohadů o jeho původu. I tak si občas služebné šeptaly, že Guthric je podvržené dítě, potomek nějaké lesní víly. Byl to tichý chlapec, snílek. Dokázal prosedět celé hodiny venku na dvoře a naslouchat ptákům, jako by rozuměl jejich řeči. Před časem vyjádřil přání odejít do kláštera v Ely a naučit se číst. Otec se mu vysmál, a tak se o svém přání nikdy víc nezmínil.

Konec ukázky

Table of Contents

Poznámka

Přehled nejdůležitějších postav – historických i fiktivních

Kniha první