Přeložil Petr Jiříček

Copyright ©2019 2019 by Gill Thompsonová

All Rights Reserved

Copyright ©2021 for the Czech translation by Petr Jiříček

Copyright ©2021 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-249-4415-9

Věnováno Leonie a Corinne

S láskou vaše zbožňující babička

Čemu není možné porozumět, je nutné si pamatovat,

protože historie má tendenci se opakovat.

Primo Levi

Prolog

Praha 1930

Eva už odsunula klavírní stoličku a chystala se schovat noty do tašky, vtom ale profesor Novotný zvedl ruku, aby ji zarazil.

„Ještě minutku, má drahá.“ Tenký prst namířil do vzduchu v nápodobě čísla. „Mám tady jednu skladbu a byl bych rád, kdyby sis ji vzala domů.“

Zatímco profesor prohledával nebezpečně se kymácející hromadu partitur na klavíru, Eva vrhla pohled na dřevěné hodiny na stěně. Půl páté. Doufala, že to nebude trvat dlouho. Během hodiny zkušebna na konzervatoři potemněla a po podlaze už se táhly stíny. No tak. No tak. Položila konečky prstů na žluté klávesy, aby ji chladná slonovina uklidnila.

„Á, tady to je.“ Profesor Novotný sípal samým úsilím najít správnou partituru. „Hector Berlioz. Je to Villanelle z cyklu Les Nuits d’Été. Jeden z jeho méně známých kousků.“ Rozsvítil stropní světlo a místnost se rozjasnila.

„Villan ... ella?“ Navzdory obavám o čas, tohle Evu zaujalo. Vstala, když jí naznačil, aby ho pustila ke klávesám a postavila se ke klavíru. Eva byla připravená sledovat jej, jak hraje.

„Ano. Světská italská píseň.“ Profesor se s žuchnutím posadil na polstrovanou klavírní stoličku. „Je oslavou jara a nové lásky. Ideální skladba pro mladou dívku.“ Sáhl po kulatých černých brýlích, které měl pověšené na šňůrce kolem krku, a nasadil si je, jako by se chystal hrát. Potom je znovu sundal. Šňůrka je zachytila. „V Rudolfinu bude příští rok koncert na počest Berliozova díla. Myslel jsem, že bys jako své první veřejné sólo mohla zahrát právě Villanelle.“

Eva se rozhořčeně nadechla, ale profesor jen mávl rukou.

„Tyhle dětské soutěže se nepočítají.“

Tyhle dětské soutěže?! Narovnala se. Copak nevyhrála všechny? Dokonce i prestižní Cenu Antonína Dvořáka pro mladé talenty? Hlavou jí bleskla vzpomínka, jak zvedá těžký kovový pohár a slyší ohlušující potlesk.

Profesor opřel složené stránky not o ostatní na kovové opěrce. „Kousek ti zahraju. Otoč mi prosím stránku.“ Brýle už měl znovu na svém místě.

Eva zaujala místo za učitelovými zády a snažila se zůstat v klidu; bylo by neslušné působit netrpělivě. V duchu ale profesora prosila, aby zahrál jen pár taktů. Věděla, že s ní pracuje tak tvrdě, protože je na ni hrdý, a sama toužila být co nejlepší, ale ozdobné ručičky hodin teď ukazovaly už deset minut po půl páté. Ze všech dnů si zrovna dnes nemohla dovolit přijít pozdě.

„Poslouchej. Uslyšíš, jak se milenci potulují lesem a sbírají lesní jahody.“

Eva zrudla při slově „milenci“. Někdy s ní profesor mluvil, jako by jí bylo víc než šestnáct. Ale když začal hrát, skutečně v těch tónech uslyšela lehký, klopýtavý zvuk kroků a na tváři cítila svěžest jarního vánku.

Nakoukla profesorovi přes rameno. Pod jeho špičatými prsty se z not poletujících po stránce stala vzdušná melodie. Škádlivá a radostná. Eva se na noty vždy dívala jako na lidi. Řady spojených krátkých osminových not byly zástupy vytáhlých chlapců, kteří na štíhlé nohy obuli až příliš velké kopačky; nebo také skupina tanečníků Lúčnice v černých botách, kteří se drží za ruce. Samotné čtvrťové noty – dvakrát delší než osminové – byli učitelé, kteří stáli před třídou plnou studentů. A dlouhé půlové noty byli mocní generálové, kteří naprostým klidem poutali pozornost své armády. Ale kdyby ona sama byla notou, byla by opravdu dlouhá: statečná, silná a osamělá, obklopená prostorem a tichem.

Profesor s mohutným rozmachem skončil a podal jí partituru. „Domácí úkol. Začni hned večer.“ Noty se před ní ve vzduchu vznášely, pak ale slibnou jarní melodii potlačil postupující podzimní soumrak. Slunce teď muselo být ještě níž. Evě se sevřel žaludek. V hlavě jí začalo bušit v rytmu allegro.

Schovala partituru do tašky a oblékla si kabát. „Děkuji, pane profesore. Určitě budu cvičit.“

„Neodkládej to. Na příští hodině chci slyšet, že to hraješ naprosto perfektně.“

„Samozřejmě.“ Eva už měla ruku na klice, jejíž leštěný povrch byl pod jejími prsty mastný. Vrhla další letmý pohled na hodiny. Skoro pět. Tahle Villanelle zabrala ještě více času, než si uvědomovala. Musela by běžet jako vlčák.

„Sbohem, má drahá.“

„Sbohem, pane profesore. A děkuji za dnešní hodinu.“

Profesor se uklonil, a stropní světlo, které předtím rozsvítil, mu osvětlilo holou hlavu. Eva vyklouzla.

Utíkala potemnělými ulicemi s taškou pevně sevřenou v podpaží, v hrudi ji pálilo, dech měla přerývaný. I přes naléhavost situace jí v hlavě pořád zněla Berliozova melodie a Eva slaďovala své kroky s akordy, které ruce profesora Novotného s jaterními skvrnami vyluzovaly z kláves. Běžela se svým milencem lesem, pryč z dusivého sevření města. Smysly jí ožívaly zpěvem ptáků a sladce ostrou vůní jahod. Na obličeji cítila chlapcův dech a na rtech jeho ústa. Kdyby tvář neměla samou námahou už tak červenou, nejspíše by zrudla – jeho tělo přitisknuté k jejímu. Pouze pronikavá vůně kávy vycházející ze dveří Kotvy jí připomněla, kde ve skutečnosti je. Když míjela kavárnu, tmavé siluety uvnitř zvedaly šálky ke rtům, živě gestikulovaly nebo vyfukovaly oblaka kouře ze stuyvesantek, jejichž špičky v šeru rudě zářily. Jak milé by bylo zůstat u stolu s přáteli, místo spěchat domů kvůli zákazu vycházení.

Eva vzhlédla k zapadajícímu slunci. Mutti už jistě skončila s domácími pracemi, chala – šábesový chléb – je také už upečený a chladne na krajkové látce, splétaná kůrka září, potřená vaječným bílkem, a voní čerstvostí. Jistě si oblékla šedé šaty, ovinula si vlasy šátkem a šla do přízemí zapálit svíčky, jejichž stříbrné svícny se leskly, jak je předtím vycídila.

Abba v lesklém černém obleku a modlitebním šálu jistě naplnil kidušový pohár sladkým vínem a jeho rty si nacvičovaly požehnání pro dcery, které později pronese, s teplýma rukama položenýma na Evině hlavě:

Ať jsi jako Sarah, Rebecca, Rachel a Leah,

ať Hospodin ti žehná a chrání tě,

ať Hospodin rozjasní nad tebou svou tvář a je ti milostiv,

ať Hospodin obrátí k tobě svou tvář a obdaří tě pokojem.

Kdyby abba zplodil syny, požádal by Hospodina, aby je stvořil jako Efraima a Menašeho, dva bratry, kteří žili v harmonii. Žádné syny však neměl. Pouze Evu. Své jediné milované dítě.

Vltava byla zakrytá mlžným oparem a Eva vdechovala vlhký vzduch, jak se řítila po chodníku. Nemohla riskovat a zastavit se, aby si pořádně odkašlala, a tak si zkusila vyčistit hrdlo v běhu mělkými nádechy. Nebyla zvyklá pohybovat se tak rychle. Její hodiny většinou končily včas a tak do Josefova chodila dobře osvětlenými ulicemi. S blížícím se západem slunce však nejrychlejší cesta domů vedla přes hřbitov.

Krev jí pulzovala žilami v rytmu mosso. Má riskovat? Možná se brány při zákazu vycházení zavírají. Mutti jí znovu a znovu opakovala, aby se držela výhradně hlavních ulic. Budou plné lidí spěchajících domů z práce. Je to delší, zato bezpečnější cesta. Přesto se Eva na chodníku zastavila a dívala se na klikatou cestičku mezi náhrobky. Starodávné kameny nebyly v úhledných řadách jako na moderních hřbitovech, ale nacpané těsně na sebe, jako kdyby někdo kopal hroby narychlo. Korunami stromů svištěl vítr, až se větve třásly. Aby si dodala síly, představovala si, že vystupuje v Rudolfinu a hraje na lesklém černém Steinwayi publiku, které v potemnělém sále úžasem zcela oněmělo.

Položila dlaň na jednu z tmavých kovových bran a ta se pomalu poddala. Možná to bylo znamení, že má hřbitovem projít. Mohla by tím získat zpět trochu ztraceného času.

V duchu se pokusila oživit si Berliozovu melodii, obnovit to vzrušení jara a potlačit obavy z podzimu. Proplížila se branou. Padla už rosa a Evě se pod nohama kupily vlhké listy. Popínavé rostliny ji chytaly za punčochy a tak musela vykopávat, aby se uvolnila. Utíkat by bylo pošetilé; náhrobky byly příliš blízko sebe a cesta nebezpečně klikatá. Přesto přidala do kroku; smysly v pohotovosti před jakýmkoliv nebezpečím.

Slábnoucí sluneční paprsky na hřbitově rozptylovaly vzrostlé jírovce a platany. Po obou stranách cestičky se rýsovaly náhrobky s vytesanými pradávnými symboly a písmeny. Abba jí jednou řekl, že v některých hrobech leží až deset těl, navršených jedno na druhém, aby se šetřil prostor. Navzdory teplému seržovému kabátu se Eva při té vzpomínce zachvěla.

Byla už v polovině hřbitova, když najednou zaslechla dusot bot, drsný smích a ostré zakašlání.

Ztuhla. „Kdo je tam?“

Odpovědi se jí nedostalo, ale zahlédla, jak se za stíny vrhajícími náhrobky mihla béžová látka. V uších jí tepala krev.

„Kdo je tam?“ zeptala se znovu. Znělo to chraplavě.

Zpoza stromu vystoupila postava v uniformě. Mladík, možná ještě náctiletý, s blonďatou patkou na čele.

„Copak to tu máme: mladá dáma?“ Jeho tón byl potměšilý, výsměšný.

Eva si přitáhla kabát a snažila se ignorovat zrychlující tlukot srdce.

Ze stínu vystoupil další mladík. A ještě jeden. Otočila se. Za ní se objevili další dva. Byla obklopena pěti mladými vojáky, všichni s červenou páskou na rukávu.

Toho se mutti obávala, když ji varovala, aby nechodila na hřbitov? Eva tehdy vážně přikývla, všechny matčiny rady ale v duchu obratem zavrhla. Všichni rodiče přece říkají takové věci, nebo ne? Samozřejmě že byla opatrná. Když však nedávno spatřila na rohu ulice německé chlapce, kteří si šeptali a ukazovali na kolemjdoucí, cítila se nepříjemně. Zdálo se, že tahle Hitlerjugend je teď všude.

Obklopena kruhem hrozivých mladých mužů v charakteristických uniformách si teď zoufale přála, aby muttina slova brala vážně a nestarala se o zpoždění. V ústech se jí hromadily sliny a hrdlo měla příliš stažené, než aby polkla.

Mladík, který se objevil jako první, přistoupil blíž. „Neboj se, krasavice.“

Eva stála na místě a snažila se nedat najevo svůj strach. Když ale otevřela ústa, aby zavolala o pomoc, mladík natáhl ruku a dlaní jí je zacpal.

Eva vrhla vyděšené pohledy na ostatní chlapce.

Tlak povolil, ale mladík jí nadále držel ruku u úst – pro případ, že by se znovu pokusila vykřiknout.

Sevřela ruce v pěst.

„Tak krásné oblečení,“ zamumlal a spustil ruku, aby pohladil látku kabátu. Eva se neudržela a ucukla. Byla nucena vdechovat mladíkův kyselý dech.

Pomalu jí rozepínal šedé knoflíky kabátu.

Ostatní chlapci se dívali a vyčkávali.

„Chyťte jí ruce.“

Eva se bránila, zatímco se mladík pokoušel ji vysvléct. Ale chlapec za jejími zády ji popadl za zápěstí, dokud z ní kabát nestrhl a neodhodil jej na zem.

Mladík se znovu natáhl k ní. Jemně se dotkl Eviny tváře, pak jí prstem přejel pod bradou a po krku dolů až pod ohryzek. Opatrně vytáhl kousek zlatého řetízku, který vždy nosila. Cítila se jako uhranutá, navzdory strachu.

„Krásný náhrdelník,“ téměř zašeptal.

Chtěl jí ho ukrást? Eva sáhla pod blůzu, podebrala prstem články řetízku a vytáhla jej zpod límce, aby mladík viděl zlatou hvězdu, hvězdu, která obvykle zůstávala skrytá.

Voják jí prsty jeden po druhém narovnával, hvězdu jí jemně vykroutil a držel ji proti slábnoucímu světlu.

Řetízek se silně zarýval Evě do týla. Samou bolestí se přestala vzpírat.

„Jak zajímavé.“

Chlapec očima visel na její tváři, avšak slova adresoval svým společníkům, kteří se šklebili a smáli.

Kouzlo bylo zlomeno. Chlapec náhle přívěsek pustil. „Tahle není pro mě.“ Odstrčil Evu a jeho výraz ztvrdl. „Je tvá, Otto.“ Otočil se a vybídl nejmenšího z mladíků, aby přistoupil.

Eva vydechla dlouho zadržovaný vzduch tak tiše, jak jen dokázala. Měla by se pokusit uprchnout? Vůdce tlupy k ní teď byl otočený zády; možná je to šance. Sklonila hlavu, aby se zkusila prodrat mezerou mezi nimi.

Když však byl menší chlapec kumpány postrčen k ní, kruh, který tvořili, se stáhl, aby mu zabránili couvnout. A zmařili tím i jedinou Evinu šanci uprchnout.

Chlapec k ní přistoupil. Byl drobný, vlasy měl tak blonďaté, že vypadaly téměř bílé, a řasy světlé, skoro neviditelné.

Kdyby byl sám, mohla by se mu ubránit. Nebyla žádný zbabělec. Kopala by, tloukla a plivala, dokud by ji nepustil. Ale proti pěti vojákům neměla šanci. Sáhla za sebe, prsty šmátrala po náhrobku a hledala zbraň. Jakoukoliv. Pokud by však na okraji náhrobku nějaké kameny ležely, už dávno zmizely.

„No tak, Otto, snad se nebojíš?“ První mladík, který se nyní stáhl, aby splynul s ostatními, provokoval chlapce, stojícího teď přímo před Evou.

„Přesně. No tak, Otto, mrznou nám koule.“

Chlapec se zasmál, ale samou nervozitou to vyšlo jen jako podivně děsivé krákání.

Přestože mladíci mluvili německy, Eva jim rozuměla dokonale. Všechny rodiny v Josefově mluvily doma německy. Žaludek se jí stáhl a ve studeném vzduchu sípala.

„Neubližuj mi, prosím, moji rodiče na mě čekají.“ Hlas měla slabý a pisklavý. Proč se nemohla přinutit, aby to znělo aspoň trochu výhrůžně? Možná by mohla apelovat na jeho čest. Vypadal váhavě; možná by jej mohla přesvědčit. Kdyby si uvědomil, jak důležité je pro ni dostat se domů, možná by ji nechal na pokoji.

Ale jak ostatní přihlíželi, pokřikovali a dělali rukama podivná gesta, chlapec jejich bouřlivým posměškům podlehl. Oči se mu zúžily a ústa se stáhla do výhrůžné linky. Vychrchlal chuchvalec hlenu a plivl na ni. Eva si nechala stékat hlen po tváři, byla příliš vyděšená, aby se jej odvážila setřít.

Mladík škubl přívěskem a ten se okamžitě utrhl. Řetízek spadl do peřiny z podzimního listí. Z hloučku se ozvalo souhlasné zavýsknutí.

Další z mladíků jí jediným prudkým pohybem strhl blůzu. Další jásot.

Potom se do ní pustili všichni; zběsile jí roztrhali sukni a punčochy, jejich napjaté, zpocené tváře se v nyní už měsíčním světle zkroutily a vzduch ztěžkl jejich hustým pivním pachem. Prozpěvovali nějakou nechutnou opileckou píseň, jednotlivé tóny spíše hlasitě vyřvávali v otřesné kakofonii.

Eva si rukama pevně ovinula hruď a zoufale bránila svou krémovou košilku. Někdo jí ale odtrhl ruce a ta jemná látka, z níž jí mutti košilku ručně ušila, se mu pod prsty rozškubla.

Strčili do ní a srazili ji na zem na její vlastní kabát, hlavou přitom udeřila o měkkou podšívku.

Pak se na ni znovu vrhli.

Probrala se, když jí do vědomí studeným vzduchem proniklo truchlivé soví houkání. Prsty zabořila do vlhké země a vdechla pach rozkládajících se listů. Cítila přitom zvířecí zápach vlastní krve. Stočila pohmožděné tělo do klubíčka a snažila se vypudit z mysli vzpomínku na černé miasma a nervózní chlapcův smích.

Čas požehnání na konci šabatu už dávno uplynul. Evini úzkostliví rodiče už usedli k prázdnému stolu a znovu a znovu se ptají, co se jejich oddané dceři mohlo stát. Vždyť ví, že všichni správní Židé musejí být v tento posvátný večer se soumrakem doma.

ČÁST PRVNÍ

1933 – 1939

1

Hampstead, Londýn

Dokonce i zpod Willovy postele Pamela slyšela Hugha křičet. Natáhla ruku o další centimetr, ale samou bolestí v podpaží ucukla. Nakonec se prsty došátrala k ponožce. Pak se odsunula zpět, aby se ona i ponožka mohly vyprostit zpod vypouklé proleženiny v posteli.

„Tady jsi!“ řekla a potřásla ponožkou. Byla obalená tlustou vrstvou prachu. Její syn byl doma pouze čtyři týdny a bůh ví, jak se tam ta ponožka dostala. Alespoň teď měl zase kompletní pár. Zvedla víko jeho kufru a našla druhou ponožku – sám by se ji nikdy neobtěžoval hledat –, svinula je do úhledné ruličky a natlačila ke straně.

„Kufr je sbalený, Hughu,“ zavolala a zavřela víko.

Ze schodiště se ozval rychlý dusot a Hugh vtrhl do místnosti. „Will už je v autě,“ řekl a zvedl kufr. „Bože, Pamelo. Co jsi tam proboha nacpala?“

Pamela uchopila druhé držadlo a následovala manžela na odpočívadlo. „Škola chtěla, abych mu na novou sezonu přibalila kriketovou pálku a chrániče, vzpomínáš? Aby si chlapci mohli trochu zatrénovat.“ Museli za tímto účelem vzít Willa do Harrods, aby mu koupili bílý kriketový dres. Pamela se usmála při vzpomínce, jak se syn vynořil z kabinky a předstíral, že nadhazuje Hughovi, který na oplátku napodobil odpal. Díky bohu, že Will zdědil po Hughovi silné, štíhlé tělo a sportovní talent. Když nastoupil na Cheam, Pamela se panicky obávala, že bude šikanován. Naštěstí si však svým nadáním pro týmové sporty získal mezi ostatními chlapci i učiteli respekt a na škole se zabydlel.

Tahat kufr dolů po schodech bylo náročné a několikrát jí narazil do nohou. Doufala, že punčochy nepřijdou k úhoně. Hugh by zuřil ještě více, kdyby musela běžet zpátky nahoru pro nový pár. Naštěstí ji ale hedvábí nezradilo. I kdyby se ale zatrhly, šaty jí zakrývají lýtka, a dokud zůstane stát, nic vidět nebude. Navíc se ve škole nechtějí zdržovat – rychlé objetí, striktně bez slz, a pak Will odejde za svými kamarády a ona se s Hughem vrátí do auta a vyrazí na tichou a smutnou cestu domů.

„Co vlastně dělá Kitty?“ zeptal se Hugh, když od ní přebíral těžký kufr, aby jej protáhl vstupními dveřmi.

„Vaří. Dnes se u nás na večeři zastaví Palliserovi, nezapomněl jsi?“ Hugh často zval na večer hosty, když odvezli Willa zpět do internátu. Pamela už dávno zjistila, že ji tím chce přivést na jiné myšlenky, aby netesknila.

„Přesto by měla přijít a pomoct nám.“

„To je v pořádku.“ Pamela znovu uchopila držadlo, když nesli kufr po příjezdové cestě. „Už tam skoro jsme.“ Cítila se trapně, když měla Kitty požádat o pomoc. Věděla, že by s Kitty měla jednat spíše jako se služkou než s přítelkyní, ale nepřipadalo jí zkrátka správné přikazovat něco jiné ženě. Když vyrůstala, všichni matce pomáhali. Na služebnictvo neměli dost peněz. A i kdyby si je mohli dovolit, neudělali by to; lidé by je měli za povýšence.

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

ČÁST PRVNÍ 1933 – 1939

1