Marie Lacrosse

VINAŘSTVÍ

Nový začátek

IKAR

DAS WEINGUT

Aufbruch in ein neues Leben

Copyright © 2020 by Goldmann Verlag, a division

of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © UNO Werbeagentur, München

Jacket Illustration ©  gettyimages /  c Max shen end FinePic, München

Translation © 2021 by Ivana Dirk Lukačovičová

ISBN  978-80-249-4369-5

Mému muži Jürgenovi

za osmatřicet let společného života

Dozor nad stroji a navazování přetržených vláken není činnost,

na kterou musí dělníci myslet, ale na druhé straně je to práce,

která jim brání, aby svého ducha zaměstnávali něčím jiným.

Stejnou měrou, jakou se zvyšuje odpudivost práce,

se snižuje za ni obdržená mzda.

Není nic hroznějšího, než když člověk musí od rána do večera

dělat něco, co se mu příčí. Čím víc se dělník cítí jako lidská bytost,

tím víc musí svou práci nenávidět, protože si uvědomuje

donucení a beznaděj, jež v takové práci spočívají.

Tři citáty od Bedřicha Engelse, druhý z  Komunistického manifestu,

sepsaného společně s Karlem Marxem v roce 1848

V Rakousku smějí děti od deseti do čtrnácti let denně pracovat

deset hodin, od čtrnácti do šestnácti let dvanáct hodin,

ve výjimečných případech i o dvě hodiny déle.

Stačí jen navštívit (…) přádelny a všude uvidíte (…)

mladé a veselé dětské tváře.

(…) v pravidelném trvalém zaměstnání těchto mladistvých dělníků

je třeba vidět požehnání, protože se nemohou jen toulat,

dělat nepřístojnosti, žebrat nebo krást.

Argumenty saského majitele textilní továrny

v prosebné petici z roku 1874 příslušnému ministerstvu v Drážďanech,

aby se znovu snížil minimální věk povoleného zaměstnávání dětí

z dvanácti na deset let, a aby se časové omezení pracovní doby

pro mladistvé dělníky znovu zvýšilo z deseti na dvanáct hodin.

DRAMATIS PERSONE

Uvedené jsou jen nejdůležitější postavy.

Historické postavy jsou označené hvězdičkou *.

Rodina Ireny

Irena Weberová – nemanželské dítě narozené tajně v porodnici,

vyrostla v sirotčincích; Weberová není její pravé příjmení

Fanoušek – její synek

Rodina Franze Gerbana

Wilhelm Gerban – německý obchodník s vínem se sídlem firmy

v alsaském Weissenburgu

Pauline Gerbanová – jeho francouzská manželka

Franz Gerban – syn Wilhelma a Pauline

Matilda Gerbanová – jejich dcera

Gregor Gerban – Wilhelmův bratr, bývalý šéf rodinného vinařství

ve falckém Schweighofenu

Otýlie Gerbanová – manželka Gregora a Wilhelmova švagrová

Sofie – Otýliina zesnulá mladší sestra

Fritz Gerban – syn Gregora a Otýlie, který padl ve válce

Louis Krämer – bratranec druhého stupně z matčiny strany

ze Štrasburku

Domácí personál Gerbanových v Altenstadtu

Niemann – první sloužící

Paní Burgerová – hospodyně

Paní Krammová – kuchařka

Riemer – kočí

Personál na vinařství ve Schweighofenu

Hansi Krüger – dělník, později zaučený do správy vinařství

Stromberg – propuštěný správce

Nikolaus Kerner – nový správce

Johann Hager – sklepmistr

Clemens Dick – předák

Irenini známí v Lambrechtu

Josef Hartmann – dělnický předák

Emma Schoberová – dělnice v textilní továrně Reuter

Georg Schober – její muž, textilní dělník u Reutera

Marie a Thea – jejich dcerky

Truda Ludwigová – Irenina domácí

Elsa Gläserová – předačka v přádelně textilní továrny Reuter

Gerti Gläserová – Elsina dcera

Erika Bauerová – pečovatelka o kojence v textilní továrně Reuter

Robert Sieber – předák v barvírně textilní továrny Reuter

Magda Sieberová – jeho žena, dělnice v barvírně

Anna – dětská pracovní síla

Benjamin Reuter – majitel textilní továrny v Lambrechtu

Plotzer – Reuterův správce

Johan Jakob Marx* – majitel textilní továrny v Lambrechtu

Hartmann Botzong* – majitel textilní továrny v Lambrechtu

Postavy v ústavu v Klingenmünsteru

Dr. Dietrich – ředitel ústavu

Dr. Klaus Bertram – vrchní lékař

Sestra Rosa – Paulinina pečovatelka

Sestra Berta – pečovatelka

Lisa Wolterová – mladá pacientka

Další významné postavy

(jsou uvedeny jen ty nejdůležitější, v pořadí, jak se objevují v románu)

Eduard von Wernitz – nadporučík a Matildin ctitel

Farář Karel Klein* – evangelický pastor ve Fröschweileru

Edgar Hepp* – bývalý podprefekt ve Weissenburgu

Sestra Klementina* – učitelka ve Fröschweileru

Hussein Ben Salah* – zuáv zraněný v bitvě u Fröschweileru

Kegelmann – pruský úředník ve Weissenburgu

Monsieur Payet – notář ve Weissenburgu

Marianne Sergeová – zámožná dáma v Saint-Quentinu

Jean-Jacques Serge – její švagr a ředitel tamější železářské továrny

Mína – přítelkyně Ireny z dob pobytu v Altenstadtu

Eduard Förster* – pruský školní inspektor pro kraj Weissenburg

Ilse Stockhausenová – vrchní předačka v dílně na šití prádla a teta Herberta Stockhausena

Marta – střihačka v dílně na šití prádla

Herbert Stockhausen – majitel textilní továrny v Oggersheimu a Matildin snoubenec

Ernestina Körberová – Franzova snoubenka

Ernest Lauth* – odvolaný starosta města Štrasburk

Otto Back* – jeho nástupce

V románu zmíněné, ale nikoliv aktivně vystupující historické osobnosti

Generál Mac-Mahon* – francouzský maršál

Major Leopold von Kaisenberg* – pruský důstojník, který padl v bitvě u Weissenburgu

Otto hrabě von Bismarck* – německý říšský kancléř

Karel Marx* – jedna z nejdůležitějších osobností dělnického hnutí

Bedřich Engels* – kolega, přítel a spolubojovník Karla Marxe

August Bebel* – vůdce dělníků

Adolf von Ernsthausen* – pruský prefekt ve Štrasburku

Prolog

Lambrecht ve Falci

Březen 1871

První paprsky slunečného březnového rána dopadaly okny pokojíku na obličejíček kojence, kterého držela Irena opatrně a něžně v náručí. Venku jako o závod cvrlikali ptáci.

„To je dnes překrásný den,“ zašeptala. Do očí jí vstoupily slzy. „A ty jsi tak nádherné stvoření!“ Vtiskla Fanouškovi polibek na sametové čílko. „Vypadáš jako malý andílek!“

Porodní bába jí řekla, že se porodem pomačkaná tvářička malého ještě vyhladí, ale Irena už teď žádnou vadu nepozorovala. Pro ni byl synek tím nejkrásnějším dítětem na světě.

„Nikdy tě neopustím, zlato, a nikomu tě nedám. Nebudeš sirotek, jako jsem byla já.“

Do nesmírného pocitu štěstí se najednou vloudil smutek. Držela mě někdy také moje matka takhle v náruči? Musela se mě vzdát, nebo to udělala dobrovolně? Kde asi je? Žije ještě někde v ústraní, nebo už dávno zemřela? Tak ráda bych ji jednou poznala.

Svého otce už naproti tomu Irena poznala až moc dobře. Cítila k němu jen pohrdání. Zacházel s ní opravdu hrozně!

Ale kdo jsi byla ty, maminko? Opravdu služka jako já? Služka s výtvarným talentem? Jako jediná vzpomínka na neznámou matku jí zůstal malý akvarel, který jí tehdy v sirotčinci předala dobrosrdečná pečovatelka.

Sáhla jednou rukou po ošuntělé tašce ležící vedle postele a přitáhla si ji. Z vnitřní kapsy vytáhla obrázek přilepený na hedvábném papíru, opatrně ho roztáhla a už asi potisící si jej prohlížela. Byla to pochmurná krajina. V tmavých barvách znázorňovala příchod bouře.

Bylas určitě mnohem nešťastnější než já, maminko. Sice jsem Franze navždy ztratila, ale dal mi na rozloučenou nádherný dárek, našeho syna. Ty jsi zůstala sama.

Po tvářích jí proudem stékaly slzy. V náhlém impulsu položila akvarel stranou a nadzvedla kojence trochu do výšky.

„Ať jsi kdekoliv, maminko milovaná,“ pronesla polohlasem. „Doufám, že to cítíš, pokud jsi ještě naživu, nebo vidíš, pokud jsi už na onom světě. Tohle je Fanoušek, tvůj vnuk!“

Část první

Melancholie

Kapitola 1

Vinařství ve Schweighofenu

Únor 1871, o 4 týdny dříve

Když Franz zahnul s koleskou na příjezdovou cestu vedoucí přímou čarou k panskému domu Gerbanových u Schweighofenu, přestalo konečně mrholit. Dům nebyl tak přepychový a okázalý jako usedlost v Altenstadtu, v níž vyrostl, přesto však působil rodný dům otce Wilhelma majestátně. Fasáda se skládala z béžových cihel obložených bílými kachlíky. Z vysoké valbové střechy se třemi vyčnívajícími vikýři se tyčila na levé straně štíhlá rohová věž se špičatou stříškou. Když sem jako malý kluk jezdil na návštěvu, považoval dům za bývalý pohádkový zámek.

Ve skutečnosti stavba, kterou nechal vybudovat dědeček z otcovy strany, rodinu téměř zruinovala. Když po tři léta za sebou zničil nečas a plísně veškerou sklizeň vína, chyběly najednou peníze na zaplacení hypotéky. Ale to bylo dávno před Franzovým narozením.

Nakonec zachránil otec Gerbanovu rodinu sňatkem s jeho maminkou Pauline, dcerou zámožného obchodníka s vínem ze Štrasburku. Dnes byl Wilhelm Gerban nejbohatším obchodníkem s vínem v celém severním Alsasku a jižní Falci. Ovšem jak daleko Franzova paměť sahala, nebylo manželství rodičů šťastné.

Proti své vůli musel Franz přiznat, že otec zacházel s Paulininými penězi nesmírně obratně, a zajistil tím rodině stabilní blahobyt. Avšak prusko-francouzská válka ještě víc prohloubila rozpolcení rodiny, jejíž členové patřili k oběma národům. Jediný syn a dědic Franz byl na základě manželské smlouvy rodičů stejně jako matka francouzským státním občanem, bojoval proti Němcům a velmi trpěl porážkou Francie, která se zdála být zpečetěná. Francouzi dosud nevyhráli ani jednu bitvu a před nedávnem podepsali příměří.

Konflikty se však odehrávaly také uvnitř otcovy rodiny. Wilhelmův mladší bratr Gregor hospodařil na vinařském statku, který byl oddlužený penězi Franzovy matky. A přes velké podnikatelské úspěchy byl Wilhelm jen uživatelem kmenového jmění. Za podmínky, že manželství s Pauline potrvá, mu patřil zisk, který za třicet let nahospodařil, mínus úroky z původní obdržené částky. Franz se měl dozvědět, o jakou sumu jde, až v den své plnoletosti.

Gregor neměl vlastní peníze, jeho rodina žila výhradně z bratrových dotací. Tuto naprostou závislost považoval Franz za hlavní důvod nepřátelství tety Otýlie vůči Wilhelmovi, ale především ke své matce Pauline. Možná existovaly ještě jiné důvody, o nichž nevěděl. V každém případě Gregor a Otýlie už pár let po jeho narození z panského domu v Altenstadtu odešli – po smrti dědečka přesídlili na vinařský statek.

Jsem moc zvědavý, jak se otec a strýček Gregor dohodnou, až budu v září plnoletý a ujmu se svého dědictví, pomyslel si Franz a pohledem zabloudil na ještě holé vinné keře. Kolem panského domu, který ležel mezi vesnicí Schweighofen a malou vesničkou Windhof, byly vinice relativně ploché. Pěstovalo se tam šedé burgundské, sylvánské a jeden druh červeného s názvem portugal.

Když projel ovocnými sady, které také patřily k panství a z jejichž ovoce se pálila oblíbená pálenka, dorazil k nejcennějším Gerbanovým pozemkům. U Schweigenu, kde byly vinice na okraji jižního falckého lesa čím dál strmější, dozrával ryzlink a pozdní burgundské. Z těchto hroznů se každým rokem vyrábělo špičkové víno, které dokonce vyváželi do zahraničí.

Franz krátce zapřemýšlel, jestli by se měl na statku zastavit a ohlásit se, ale hned ten nápad zavrhl. Bratranec Fritz totiž padl jako důstojník pruské Královské gardy už v první bitvě války na kopci Geisberg u Weissenburgu. Z toho důvodu chovali jeho rodiče, zvlášť teta Otýlie, k Franzovi nesmiřitelnou nenávist, ačkoliv na smrti jejich syna nenesl žádnou vinu.

Otec se bude zlobit, přesto se u nich nestavím, rozhodl se, když míjel jejich dům, protože ho sem navíc přivedl jiný, stejně smutný následek války. Chtěl navštívit rodinu padlého přítele Karla Krügera. Pod pochmurnou únorovou oblohou poháněl koně kolem vinic s kořeněným tramínem a bílým burgundským až na křižovatku vedoucí k vesničce rodin zemědělských dělníků, která rovněž patřila ke Gerbanově statku.

Karel nejdřív pracoval ve vinařství jako předák. Loni v létě, když začala válka, musel narukovat a padl 1. září jako voják bavorské jednotky v bojích o Bazeilles. Franz byl tehdy sanitářem u francouzské pěchoty, která toto předměstí Sedanu hájila doslova do posledního náboje, a byl svědkem Karlova smrtelného zranění. Už mu nemohl pomoct, ale před smrtí mu dal slib, že se postará o jeho rodinu. Zvlášť chtěl podporovat velmi nadaného nejstaršího syna Hansiho.

Válka zanechala stopy také na Franzovi. Krátce poté, co Karel vykrvácel, mu granát zasáhl levou nohu. Zachránit se dala jen část stehna, což naštěstí ještě stačilo, aby si mohl nasadit nejnovější a nejlepší technicky možnou protézu. Umožnilo mu to sice poměrně velkou svobodu pohybu, ale pahýl ho pořád ještě bolel, nejvíc právě za vlhkých a chladných dní.

Za okamžik dojel k prvním domkům. Přes tmavé sklo malých oken ho sledovaly zvědavé oči, lidé ze statku sem zabloudili jen zřídka. Z rodinného obydlí právě vyšel Hansi a za ním všichni mladší sourozenci.

„Myslím, že právě kolem projel Franz.“ Otýlie Gerbanová zatáhla krajkovou záclonu a pokrčila špičatý nos. „Co tady pohledává?“ Jako vždycky, když se zlobila, zněl její hlas ve vyšší tónině. „A ještě k tomu, aniž by se u nás zastavil!“

Gregor Gerban opatrně postavil šálek čaje z květovaného porcelánu na odkládací stolek se zakřivenými nohami. Servis měl působit jako pravý míšeňský porcelán, ale byla to jen imitace. Přesto jej Otýlie opatrovala jako oko v hlavě.

„Měla bys být ráda, že tě ušetřil návštěvy. Vždyť ho nesnášíš stejně jako já.“

„Svědčí to o nedostatku slušného vychování,“ trvala na svém Otýlie.

Gregor si tiše povzdechl. Čím byla Otýlie starší, tím obtížnější bylo se jí zavděčit.

„Už jsi mluvil s Wilhelmem?“ nadnesla nové pro Gregora nepříjemné téma.

„K tomu se ještě nenaskytla příležitost,“ odpověděl vyhýbavě.

„Nenaskytla se příležitost?“ Otýliin hlas zazněl opět nepříjemně vysoko. „Tak si ji tedy musíš najít, Gregore! Podívej se, jak to tady v salonu vypadá. Koberec je prošlapaný, závěsy se musí nutně vyměnit, pohovka a křesla potřebujou nové vhodné čalounění. Nemluvě o tom, že vůbec musíme žít v tomhle starém haraburdí.“ Doširoka rozpřáhla ruce a zahrnula zařízení celé místnosti. „Kromě toho bych zase ráda měla opravdovou komornou. Nová služka Gitta není vycvičená, aby se starala o můj šatník, a neumí mě ani pořádně učesat. Je vůbec hrozně nešikovná, hodí se jen na úklid.“

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

Část první Melancholie

Kapitola 1