V dobrém i zlém

Přeložila Jana Kordíková

Kimberly McCreight: V dobrém i zlém

Copyright © 2020 by Kimberly McCreight

All rights reserved.

Translation © Jana Kordíková, 2021

ISBN 978-80-249-4372-5

Tonymu,

začátku všeho dobrého.

A jedinému konci, na kterém záleží.

Láska nikdy neumírá přirozenou smrtí.

ANAÏS NIN, ČTYŘKOMOROVÉ SRDCE

Úvod

Nikdy jsem nechtěl, aby se cokoli z toho stalo. To je pěkná hloupost. Ale je to pravda. A samozřejmě jsem nikoho nezabil. Nikdy bych to neudělal, nikdy bych to nedokázal. A ty to dobře víš. Znáš mě lépe než kdokoli jiný.

Napáchal jsem svůj díl chyb? Jistě. Lhal jsem, byl jsem sobecký. Ublížil jsem ti. Toho lituju ze všeho nejvíc. Že jsem ti způsobil bolest. Protože tě miluju nejvíc ze všeho na světě.

To dobře víš, ne? Že tě miluju.

Doufám, že ano. Protože na nic jiného nemyslím. A na samotce má člověk na přemýšlení spoustu času.

(Nemusíš se bát – do „díry“, tak se tady říká samotce, jsem se dostal plánovaně. Na normálních pokojích je moc hlučno. Lidi tam celou noc mluví, ječí, hádají se a melou nesmysly. Když sem člověk dorazí a ještě není blázen, tak mu tady brzo přeskočí. A já blázen nejsem. To taky doufám víš.) Vysvětlování. Změnilo by se tím vůbec něco? Mohl bych třeba začít s tím proč. Protože je to mnohem náročnější, než jsem čekal – manželství, život. A to všechno.

Na začátku je to tak jednoduché. Potkáš někoho nádherného, chytrého a zábavného. Někoho, kdo je mnohem lepší než ty – a oba to víte, aspoň na určité úrovni. Tak se do něj zamiluješ. Ale ještě víc se zamiluješ do jeho představy o tobě. Cítíš se šťastný. Protože opravdu šťastný jsi.

Pak plyne čas. A oba se až moc změníte. A zároveň zůstanete až moc stejní. Pravda se nějak prodere na povrch a horizont přestane vypadat zářivě. Nakonec uvízneš s člověkem, který tě vidí takového, jaký ve skutečnosti jsi.

A kdo by sakra s někým takovým chtěl být?

Tak uděláš to, co je nutné k tomu, abys přežil. Začneš si hledat nové oči, kterým ses ještě neokoukal.

Lizzie

PONDĚLÍ, 6. ČERVENCE

Slunce klesalo níže do lesa mrakodrapů za oknem mé kanceláře. Představovala jsem si, že budu sedět u stolu, dokud nenastane úplná tma. A budu přemýšlet, jestli mě to dneska večer úplně nepohltí. Jak moc tu pitomou kancelář nesnáším. Ve vysoké budově proti té naší se rozsvítilo světlo. Brzy budou následovat další – lidé, co pokračují ve své práci, ve svých životech. S ohledem na okolnosti by asi bylo lepší, kdybych se smířila s tím, že mě čeká další noční směna. Konečně jsem natáhla ruku a taky si rozsvítila.

V malém kruhu světla, které dopadalo na podlahu, se vyjímal nesnědený oběd, který mi ráno připravil Sam – krůtí sendvič s ementálem na tom správném žitném chlebu a s karotkou, protože se, celkem oprávněně, obává, že mám nedostatek vitamínů. Sam mi obědy připravuje každý den celých těch jedenáct let, co spolu žijeme v New Yorku (osm z toho jako manželé), dokonce i ta rána, kdy on sám do práce nejde.

Když jsem se podívala na hodiny v počítači, bylo 19:17, do nesnědeného oběda jsem lehce kopla. Ještě nebylo zas tak pozdě, ale mně čas v Young & Crane vždycky utíkal hrozně pomalu. Svěsila jsem ramena a snažila se soustředit na nadále velmi nevyhovující odpověď ministerstvu spravedlnosti, kterou jsem revidovala po dalším právníkovi s nulovými zkušenostmi s trestním právem. Klientem byl výrobce baterií do mobilních telefonů a několik členů představenstva vyšetřovali kvůli zneužívání informací v obchodním styku. Podobné trestní záležitosti byly pro naši společnost typické: nečekané komplikace stávajících korporátních klientů.

U Young & Crane nebylo specializované oddělení pro hospodářskou trestnou činnost, místo toho zde pracoval Paul Hastings, bývalý šéf Odboru pro násilnou a organizovanou kriminalitu Jižního newyorského okresu. A teď i já. Paul také pracoval na prokuratuře, ale přede mnou, a byl si blízký s mou šéfkou a mentorkou Mary Jo Brownovou, která ho před čtyřmi měsíci přesvědčila, aby mě zaměstnal u sebe ve firmě. Paul byl uznávaný právník s bohatou praxí, ale ve firmě Young & Crane mi vždycky připomínal dostihového koně, který nedávno odešel do penze a teď by znovu zoufale chtěl vyrazit do nějakého závodu.

M&M’s. Právě tyto sladkosti potřebuju, abych se zvládla prokousat dopisem, který přes veškeré mé úsilí nadále zůstával pouhými třemi odstavci nepřesvědčivých vyhýbavých vět. V přeplněné skříňce s občerstvením, což byla u Young & Crane firemní výhoda, která měla zmírnit náročné celonoční směny, vždy byl k dispozici minimálně jeden sáček. Chystala jsem se pro ně vyrazit, když se mi na displeji mobilu, který jsem měla odložený co možná nejdále, aby mě nerozptyloval, objevilo upozornění na příchozí e-mail. Vzkaz přišel na mou soukromou adresu a byl od Millie, v předmětu stálo: „Zavolej mi, prosím“. Nebyl to první e-mail, který mi od ní v uplynulých čtrnácti dnech přišel. Millie obvykle nebývala takhle neodbytná, ale nebylo to vlastně zas tak mimořádné. Nemuselo to nutně znamenat nějakou naléhavou situaci. Aniž bych si zprávu přečetla, přesunula jsem ji do Přečtených e-mailů. Jednou se k ní dostanu, tak jako k těm předchozím – jako vždycky – jen to nebude dnes večer.

Dál jsem oči upírala na mobil, ale vtom se ozval můj pracovní telefon. Byl to hovor zvenčí, přímo na mé číslo, což bylo poznat podle jediného zazvonění. Zřejmě to bude Sam. Přímou linku na mě totiž moc lidí nezná.

„Tady je Lizzie,“ ohlásila jsem se.

„Máte hovor na účet volaného z Nápravného zařízení státu New York od…“ pronesl počítačem generovaný mužský hlas, pak následovala nekonečná pauza.

Zatajila jsem dech.

„Zacha Graysona,“ pronesl skutečný lidský hlas a pak znovu pokračovala počítačem generovaná zpráva. „Chcete-li hovor přijmout, stiskněte tlačítko jedna.“

Vydechla jsem úlevou. Ale Zach… to mi nic neříkalo. Počkat – Zach Grayson, co se mnou chodil na práva? Na Zacha jsem nemyslela minimálně dva roky, od té doby, co jsem si v New York Times přečetla profil firmy ZAG, Inc., neuvěřitelně úspěšného logistického start-upu sídlícího v Palo Alto, který Zach řídil. V ZAG vytvářeli obdobu prémiové služby Prime pro bezpočet drobných společností, které se Amazonu snaží konkurovat. Doprava zboží sice nepůsobila úplně cool, ale očividně velmi vynášela. Se Zachem jsme od promoce nemluvili. Nahraný hlas mi zopakoval instrukce a varoval mě, že mi dochází čas. Stiskla jsem tlačítko, abych hovor přijala.

„Tady je Lizzie.“

„Díkybohu,“ vydechl Zach roztřeseně.

„Zachu, co se to děje?“ Ta otázka byla velmi neprofesionální. „Počkej, neodpovídej mi na to. Všechny tyhle hovory se nahrávají. To dobře víš, ne? Takže i když mi voláš jako svému právnímu zástupci, neměl by sis myslet, že je náš hovor důvěrný.“

I protřelí advokáti se občas, když řešili právní záležitosti ve svém vlastním zájmu, chovali až neuvěřitelně hloupě. V záležitostech trestního práva se vůbec neorientovali.

„Nemám co skrývat,“ prohlásil Zach, jako každý právník, který se někdy ocitl na opačné straně zákona.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se. „Od toho bychom měli začít.“

„No jsem v Rikers, takže…“ pronesl tiše Zach, „to bývalo i lepší.“

Nedokázala jsem si Zacha v Rikers ani přibližně představit. Bylo to tak rozlehlé vězení, že zabíralo celý ostrov. Nelítostné místo, kde gangstery, sadistické vrahy a sériové sexuální zločince zavírali až nebezpečně blízko chudáků, co byli ve vazbě kvůli prodeji pytlíku marihuany. Zach nebyl žádný hromotluk. Navíc byl tak nějak, no, měkký. V Rikers ho roztrhají na kusy.

„Z čeho tě obvinili? A řekni mi jen znění obvinění, ne jak k tomu došlo.“

Bylo nesmírně důležité nesdělovat žádné informace, které by mu mohly přitížit, ale přitom se na to tak snadno zapomínalo. Když jsem ještě pracovala na prokuratuře, jednou jsme celé trestní stíhání založili na nahrávce rozhovoru ve vězení.

„Ále, za napadení úřední osoby.“ Zach zněl dost rozpačitě. „Byla to nehoda. Byl jsem rozrušený. Někdo mě chytil za ruku, tak jsem s ní trhnul a loktem jsem trefil do obličeje policistu, až se mu spustila krev z nosu. Je mi to líto, ale fakt jsem to neudělal schválně. Neměl jsem tušení, že za mnou stojí.“

„A stalo se to někde v baru nebo tak?“ zajímala jsem se.

„V baru?“ Zach zněl zmateně a já cítila, jak mi rudnou tváře. Byl to podivný dohad. Problémy většiny lidí totiž v baru nezačínají. „Ehm, ne, nebylo to v baru. Stalo se to v našem domě v Park Slope.“

„V Park Slope?“ To byla má čtvrť, nebo minimálně v její blízkosti. My jsme totiž bydleli v Sunset Parku.

„Před čtyřmi měsíci jsme se z Palo Alto přestěhovali do Brooklynu,“ vysvětloval. „Prodal jsem firmu a úplně z ní odešel. Teď rozjíždím něco nového tady. V odlišném oboru.“ Jeho hlas začal znít nějak nepřirozeně.

Ale takový Zach býval vždycky, trochu rozpačitý. Moje spolubydlící ze školy mu říkala podivín, a když neměla úplně dobrou náladu, ještě hůř. Ale já měla Zacha ráda. Jasně, byl trochu šprt, ale byl spolehlivý, chytrý, vnímavý posluchač, a mluvil s až nečekanou přímostí. Navíc byl stejně plný odhodlání jako já, což mě uklidňovalo. Se Zachem jsme měli společných věcí víc. Když jsem dorazila na Pensylvánskou právnickou fakultu, stále ještě jsem se nezbavila své ochranné slupky, do které jsem se ukryla kvůli zármutku ze ztráty obou rodičů na konci střední školy. Zach také přišel o otce, takže moc dobře věděl, jaké to je, když se člověk musí spoléhat sám na sebe, protože pochází ze skromných poměrů. Což na Právnické fakultě Pensylvánské univerzity rozhodně neplatilo o každém.

„Taky žiju v Park Slope,“ řekla jsem mu. „Na rohu Čtvrté avenue a Devatenácté ulice. Co ty?“

„Na Montgomery Place, mezi Osmou avenue a Prospect Park West.“

Ale jistě. V téhle neskutečně drahé části Park Slope jsem se byla jen podívat (opravdu jen podívat) na obdobně předraženém farmářském trhu na Grand Army Plaza.

„Proč u vás doma byla policie?“ zeptala jsem se.

„Moje žena…“ Zachovi se zadrhl hlas. Pak dlouho mlčel.

„Když jsem dorazil domů, Amanda, ehm, ležela pod schody. Už bylo hrozně pozdě. Předtím jsme společně byli na jednom místním večírku, ale odešli jsme každý zvlášť. Amanda se vrátila dřív než já, a když jsem vešel dovnitř – ježíšikriste. Všude byla krev, Lizzie. Víc krve než – upřímně řečeno jsem se málem pozvracel. Skoro jsem jí ani nedokázal nahmatat pulz. Nejsem na sebe pyšný. Chlap, co ho tak vyděsí pohled na krev, že nedokáže pomoct ani vlastní ženě?“

Jeho žena je mrtvá? Do háje!

„Moc mě to mrzí, Zachu,“ dostala jsem ze sebe.

„Naštěstí jsem se přiměl zavolat záchranku,“ pokračoval.

„A pak jsem se snažil o resuscitaci. Ale už byla… po smrti, Lizzie, a já nemám tušení, co se jí stalo. Řekl jsem to i policii, ale ti mě odmítli poslouchat, i když jsem to byl já, kdo je zavolal, proboha živýho. Myslím, že to bylo kvůli jednomu chlápkovi v obleku. Pořád na mě z rohu místnosti vrhal pohledy. Ale od Amandy se mě snažil odtáhnout ten druhej detektiv. Ležela tam na podlaze a já ji přece nemohl jen tak opustit. Vždyť spolu máme syna. Jak mu sakra řeknu…“ Znovu se odmlčel. „Promiň, ale ty jsi první, kdo se mnou mluví přátelsky. Upřímně řečeno se sotva držím na nohou.“

„To je pochopitelné,“ uznala jsem, protože to tak skutečně bylo.

„Všichni mohli vidět, jak jsem z toho vynervovaný,“ pokračoval. „Měli mi dopřát minutu v klidu.“

„To měli.“

To, že to policie neudělala, svědčilo o tom, že nás nebude čekat nic příjemného. Zřejmě už ho podezřívají, že má manželčinu smrt na svědomí. A existuje snad lepší způsob, jak sledovat možného pachatele, než vzít ho do vazby kvůli nějakému méně významnému obvinění?

„Moc potřebuju tvou pomoc, Lizzie,“ prohlásil Zach.

„Potřebuju dobrého – ne, skvělého advokáta.“

Nebylo by to poprvé, co se na mě obrací bývalý spolužák z práv kvůli pomoci v trestní záležitosti. Špičkoví advokáti zaměření na trestní právo jsou poměrně vzácní a věnuje se mu málo absolventů Pensylvánské právnické fakulty. Obvykle ovšem potřebovali pomoc jen v drobnostech – kvůli alkoholu za volantem, obviněním z držení malého množství drog, nejčastěji hospodářské trestné činnosti – a vždy to bylo kvůli členu rodiny nebo kamarádovi. Nikdy nevolali kvůli sobě, natožpak z Rikers.

„S tím ti samozřejmě můžu pomoct. Mám kontakty na ty nejlepší advokáty, co se věnují trestnímu právu…“

„Kontakty? Ne, ne. Já chci tebe.“

Do háje. Zavěs. Okamžitě.

„Já ani náhodou pro tebe nejsem vhodný právník.“ Což díkybohu byla nevyvratitelná pravda. „Advokátku dělám jen několik měsíců a v podstatě se věnuju jenom hospodářské kriminalitě…“

„Prosím, Lizzie.“ Zachův hlas zněl hrozně zoufale. Ale vždyť je to multimilionář a určitě má k dispozici zástupy právníků. Proč zrovna já? Když jsem o tom přemýšlela, uvědomila jsem si, že jsme se se Zachem jeden druhému vzdálili už před promocí. „Oba víme, co se tady děje – brzy budu bojovat o život. Nakonec z toho přece vždycky obviní manžela, ne? Nesnesu, aby vedle mě stál nějaký slizoun v obleku. Potřebuju někoho, komu je to jasné – kdo ví, odkud pocházím. Někoho, kdo udělá všechno, co bude třeba, ať už je to cokoli. Potřebuju tebe, Lizzie.“

Super, zaplaví mě hrdost. Mimořádné odhodlání vždy bylo jednou z mých nejvýraznějších charakterových vlastností. Rozhodně jsem nebyla nejnadanější studentkou na střední škole Stuyvesant, ani na Cornellu, ani na právech. Ale nikdo nebyl tak soustředěný. Rodiče mě naučili, jak je přínosné vytrvat. Což zvláště platilo o mém otci. A naše píle se nám oběma vyplatila: právě po tomto laně jsme vyšplhali vzhůru – ale zároveň se pak stávala i naší zhoubou.

Ale ani tak Zachův případ nemůžu přijmout.

„Tvé chvály si vážím, Zachu. Opravdu. Ale potřebuješ někoho, kdo má zkušenosti s vraždami a má ty správné kontakty na brooklynskou prokuraturu. A já nemám ani jedno.“ Všechno to je pravda. „Ale mohla bych ti sehnat někoho skvělého. Dorazil by za tebou hned ráno ještě před tvým vazebním řízením.“

„Na to už je pozdě,“ oznámil mi Zach. „Řízení už proběhlo. Kauci mi zamítli.“

„Do háje,“ uklouzlo mi. „To je u napadení dost neobvyklé.“

„Ale ne v případě, jestli si myslí, že jsem zabil Amandu,“ poznamenal Zach. „A přesně tam to asi míří, ne?“

„Zní to pravděpodobně,“ souhlasila jsem.

„Jasně, měl jsem ti zavolat ještě před řízením. Ale byl jsem… v obrovském šoku, po tom všem, co se stalo. Obhájce mi přidělili,“ líčil. „Byl celkem milej, navíc působil přiměřeně schopně. Vlastně i dost horlivě. Ale upřímně řečeno jsem při řízení tak nějak vypnul. Jako bych si myslel, že když budu předstírat, že se mi to vůbec neděje, všechno zmizí. Vím, že ti teď připadám jako debil.“

A v tenhle okamžik bych z něj měla začít páčit detaily – kdy přesně ho zatkli? V jakém pořadí se všechny ty události seběhly? Na to by se totiž začal ptát Zachův advokát. Jenomže já jeho advokát nebyla a poslední věc, o kterou jsem stála, byla nechat se do toho ještě víc zatáhnout.

„Takové vypnutí je normální lidská reakce,“ uklidnila jsem ho místo toho. Podle mých zkušeností totiž obvinění z trestného činu zamává i s těmi nejracionálnějšími lidmi. A falešné obvinění? To je úplně jiná liga.

„Musím se odsud dostat, Lizzie.“ Zach zněl vyděšeně.

„Nejlíp teď hned.“

„Neměj strach. Ať už má prokuratura jakékoli záměry, kvůli obvinění z napadení úřední osoby tě za daných okolností v Rikers nemůžou držet dlouho. Seženeme ti dobrého právníka a ten se proti tomu zamítnutí kauce odvolá.“

„Lizzie,“ přesvědčoval mě Zach. „Ten dobrý právník jsi ty.“ To jsem tedy nebyla. Já byla naprosto nevhodný právník, bez těch správných kontaktů. A to, že jsem nikdy nepracovala na případu vraždy, navíc nebyla žádná náhoda, chtěla jsem to tak udržet. Ale i kdybych se rozhodla zrovna tohle rozhodnutí ignorovat, můj život se i tak až příliš vymykal kontrole. Poslední věc, kterou jsem potřebovala, bylo zaplést se do sraček svého kamaráda. A kdyby nic jiného, tak

Zachův problém na první pohled působil právě takhle.

„Zachu, mrzí mě to, ale…“

„Lizzie, prosím,“ šeptl a zněl totálně vyděšeně. „Budu k tobě upřímný, jsem podělanej strachy. Nemohla bys za mnou přijet, abychom si promluvili? Abychom to probrali?“ Krucinál. Nebudu Zacha zastupovat, ať se stane cokoli.

Ale jeho žena je mrtvá a jsme staří kamarádi. Možná bych za ním mohla zajet. Možná se Zach snáze smíří s faktem, že ho nemůžu zastupovat, když mu to vysvětlím z očí do očí.

„Dobrá,“ souhlasila jsem nakonec.

Konec ukázky

Table of Contents

Úvod

Lizzie