JONATHAN MOORE

NOČNÍ TRH

KALIBR

Přeložila Lenka Faltejsková

THE NIGHT MARKET

Copyright © 2018 by Jonathan Moore

Translation © Lenka Faltejsková, 2021

ISBN 978-80-242-7252-8

S vděčností

Bertovi T. Kobayashimu mladšímu

1

Carver zajel k chodníku, za vrak vyhořelého automobilu.

Za křižovatkou stál billboard s šesti reflektory podél spodního okraje. Mířily vzhůru a osvětlovaly reklamu, která vrhala stín na prázdnou budovu vzadu. Jinak kolem bylo mrtvo. Měsíční krajina opuštěných skladišť, všechno už nejmíň dvakrát přebrané. Všechny dveře vypáčené, dráty a potrubí vytrhané a rozkradené. Nezůstaly tu dokonce ani pouliční lampy – v Bay View a Hunter’s Pointu se měď cenila víc než světlo. Teď se sem plížily děti a kradly cihly. Ty pak nosily po kbelících na vrakoviště jižně od města a vyměňovaly za den starý chleba. Dozvěděl se to včera v noci.

Jen billboardu se nikdo nedotknul. Možná se cítili líp, když jim tu svítil. Zapnul stěrače, aby na něj dobře viděl. Zvažoval, jestli má vystoupit. Kdyby došel doprostřed křižovatky, viděl by to všechno. Totéž málem udělal i včera v noci, když zabloudil potmě cestou z místa činu. Zatímco se ještě třásl po té střelbě. Dnes v noci sem přijel, jen aby si to tu ještě jednou prohlédl. Jinak tu neměl co na práci. On ani nikdo jiný.

Billboard byl zbrusu nový, ale nenapadalo ho, kdo ho sem mohl chtít umístit. Proč zrovna na takové místo? To ho rovnou mohli zapíchnout v poušti.

Šlo o reklamu na parfém, vůni s názvem Black Aria. V hlavní roli herečka, jejíž tvář si pamatoval, jméno ne. Děda by věděl. Nějaká Elizabeth? Nebo možná Audrey. Ležela na břiše, bradu v dlaních, kolena měla pokrčená a bosé špičky mířily vzhůru. Pod tou černou látkou, kterou měla přehozenou přes sebe, byla celkem jistě nahá. Ani tak toho látka fantazii moc neponechávala. Každá křivka byla jasně zřetelná, ať už šlo o nahou kůži nebo o záhyby v saténu.

Pochopitelně digitální úprava. Další vyhlazený podvrh. Skutečná Elizabeth nebo Audrey by takhle nepózovala. Ne v době, kdy žila, a určitě ne, aby tím podpořila prodej parfému. Dřív měli lidi svou úroveň. Ta doba byla pryč. Už se nevrátí, stejně jako ten vyhořelý vrak, jako celý Hunter’s Point. Lahvička se vznášela nad ženinými holými lopatkami. Stěny křišťálového flakónu byly tak tlusté, že vypadal jako kus ledu. Tekutina uvnitř měla barvu zaschlé krve.

Díval se na tu reklamu a cítil, jak se mu do těla šíří teplo. Začalo to někde ve spodní části lebky a postupovalo podél páteře, až ho prostoupilo úplně celého. Pak následoval přesně opačný pocit a jeho kůže vychladla. Chloupky na pažích se zježily. Bylo to vzrušující, stejně silné jako ten pocit včera, když se přestalo střílet a on zjistil, že ho žádná kulka nezasáhla. Možná dokonce lepší.

V naprostém tichu slyšel hluboké hučení, vycházející z reflektorů na billboardu. Šest nepatrně odlišných tónů, které splývaly v podivný akord. Možná vymyšlený přesně tak, aby to diváka přilákalo blíž.

Vzpomínal si na televizní reklamy, které viděl, když byl ještě malý. Sobotní přehlídka věcí, po kterých zoufale zatoužil a vzápětí na ně zapomněl. Zato na tohle zapomene jen těžko. Pochopitelně ho nezajímal ten parfém. Sám je nepoužíval a neměl ženu, jíž by ho mohl dát. Nezáleželo na tom. Cítil něco mnohem silnějšího, než je touha. Bylo to jako ona zničující potřeba nadechnout se, když se člověk topí.

Vystoupil z auta a zadíval se přes křižovatku. Ze tmy vyletělo hejno malých ptáčků, možná vrabců, jako větrem zvířené listí. Všichni najednou přistáli na střeše vyhořelého vraku, otočení k němu. Slyšel, jak zobáčky ťukají do oceli, cítil na sobě sto párů černých oček.

Stál ve čtvrti, která čekala na demoliční kouli. Na jejím okraji už kolik měsíců parkovaly připravené buldozery. Až padne definitivní povel k zatracení, spustí radlice a vyrazí. Demoliční čety zlikvidují všechno, co ještě neodnesli zloději. Zboří řadové domky a položí trhavinu C 4 do sto let starých továren, aby uvolnily cestu zářné budoucnosti. Viděl, jak to chodí, u městské radnice. Bílý beton a černé sklo, které čtvrť promění v anonymní přepravní centrum. Neobývané město, odkud budou na sever vyjíždět dálkově řízené kamiony bez řidičů po ulicích tak hladkých, že jejich pneumatiky nevydají sebemenší zvuk. Bzučící drony se budou zvedat z přistávacích ploch na střechách s balíky, které se budou houpat pod nimi, až se vyřítí přes ulice neosvětlených domů dál do San Franciska. U výstavby kolem městské radnice nikde nenarazil na plán, co s obyvateli, kteří budou vysídleni. Možná měli prodávat cihly.

Sáhnul do auta a vypnul světla. Ulice se opět pohroužila do černočerné tmy, která zahalila trosky kolem. Zůstal jen billboard.

Konečně si dovolil dojít až na tu křižovatku. Zvedl oči k mrtvé herečce a parfému, jemuž dělala reklamu, aniž to tušila. Nešlo o tu ženu ani o náznak nahého těla pod černou látkou. Byla to ta lahvička a nápis a způsob, jakým reflektory osvětlovaly černé pozadí, takže celá jako by zářila z jakési temné propasti. Jako by škrtl sirkou v dole a stěny se zaleskly tisíci diamantů.

Netušil, odkud se vzal ten klid, zato věděl přesně, co dokáže. Očišťuje ho. Každý příval odplavil jednu vrstvu temnoty. Zakrátko zůstane docela obnažený; pozůstatky včerejší noci zmizí. Stál tam, na dešti, a vychutnával si to.

Odvrátil se, teprve když mu zazvonil telefon.

2

Přijal hovor až v autě, chtěl být od toho billboardu dál, než s někým začne mluvit.

„Slyším.“

„Tak jedeš, nebo co je?“

Nezáleželo na tom, co Jenner říká. Mohl by do telefonu diktovat znění nějakého formuláře, nebo říkat děcku, ať zahodí zbraň – za žádných okolností nezvýšil hlas, vždycky mluvil s naprostým klidem. To z něj dělalo člověka, jemuž druzí obvykle naslouchají. Ten kluk v noci bohužel neposlechl. A zbraň nezahodil.

„Ztrácíš se mi, Carvere.“

„Promiň – už jsem na cestě.“

„Přišlo hlášení, máme další výjezd,“ zdůraznil Jenner. „Víš, že máme službu, ne?“

„Jasně.“

„Kde jsi?“

„Blízko včerejšího místa činu,“ odpověděl Carver po krátké odmlce. „Potřeboval jsem se tu ještě na něco podívat. To hlášení je čerstvé?“

„Právě přišlo. Zavěsil jsem a teď volám tobě.“

„Za pět minut jsem před barákem. Pojedeme mým.“

„Proč jsi tam byl?“ zpozorněl Jenner. „Něco se ti na včerejšku nezdálo?“

„Tebe se to netýká – tys neudělal žádnou chybu. Navíc máme videonahrávku,“ ujistil ho. „Takže si nedělej starosti.“

„Dobře.“

Carver viděl magistrálu před sebou. Tam nikdo vedení neukradl – Hunter’s Point můžou zastupitelé i starosta ignorovat, dokud nedojde k přestavbě, novou magistrálu ne. Tamní rádoby secesní lampy osvětlovaly obloukovou komunikaci směrem do centra. Na dálku to díky stovkám světel přes mlhu vypadalo, jako když se tam rozednívá.

„Tak povídej, o co jde,“ ozval se Carver.

„Nejdřív jsem mluvil s poručicí. Nějaká paní z Filbertovy ulice zavolala na tísňovou linku. Že prý její soused strašně křičí. Tak tam dorazila hlídka, jenomže jim nikdo neotevřel a bylo zamčeno.“

„Jasně.“

„Poručice hlídce řekla, ať zůstane na místě, a spojila nás do jednoho hovoru, takže jsem rovnou slyšel všechno, co dělají,“ vyprávěl Jenner. „Mám to přímo od nich. Klepali, volali policie a tak dál.“

„Nikdo neotevřel?“

„Nikdo.“

„V kolik tam zaklepali? Můžeme třeba –“

„Proboha, Rossi, chtěls, abych ti to vyprávěl, což dělám. Necháš mě pokračovat?“

„Jasně.“

„Rozhodil jsi mě,“ postěžoval si Jenner. „Čili zaklepali těsně po půlnoci. Odkud to vím? Hlásili se do vysílačky ve dvanáct nula pět. Že vystupujou z auta a jdou ke dveřím. Bušili na dveře a volali. Po pár minutách za nima přišla ta sousedka.“

Carver to stočil na nájezd. Popraskaný asfalt vystřídal hladký povrch nové magistrály. Bylo to jako jet po černém zrcadle.

„Ta ženská jim tvrdila, že něco takovýho ještě neslyšela,“ pokračoval Jenner. „Myslím ty výkřiky. Prý to bylo strašně nahlas, jako by ten chlap řval u ní doma.“

„Zná ho?“

„Nevím, Rossi. Já to vyprávím. A nic nevynechávám. Čili ten chlap údajně ječel, jako by ho na nože brali. Byla z toho hrůzou bez sebe a vykoukla přes záclonu z okna. Naproti přes ulici byla tma, ale nahoře u okna někoho zahlídla. Bušil do skla. Byl nahej, celej od krve a bušil do skla.“

„Jenom jeden člověk? Ne dva?“

„Viděla jenom jednoho. Když to hlídka slyšela, vrátila se k autu, jeden z nich vytáhnul reflektor a zeptal se jí, v kterým okně to bylo. Ukázala jim to a oni tam posvítili. A pak to uviděli.“

Carver už podruhé během jedné noci cítil, jak se mu napíná kůže a ježí chlupy. Jenomže tentokrát to nebylo příjemné ani trochu. Dal nohu z plynu, zpomalil. Tušil, co bude následovat.

„To okno bylo celý od krve,“ ozvalo se na druhém konci. „Otisky dlaní – bušil do skla rukama.“

„Pokoušel se dostat ven.“

„Přesně. Pokoušel se dostat ven. Asi má doma hodně tlustý sklo.“

„To zjistíme, až tam dorazíme,“ podotkl Carver. „Jak je tlustý. Takže… šli dovnitř?“

„Jo, když uviděli tu krev, rozhodli, že je k tomu důvod. Vytáhli z kufru beranidlo a opřeli se do dveří. A tohle se ti bude líbit: byly na řetízek. Zamčeno zevnitř.“

„Dobře.“

„Nejdřív pročesali přízemí. Nikde nikdo. Byl tam sklep, kde to prohlídli jenom zběžně, ale ani tam nikdo nebyl. Okna zevnitř zavřený na kliku. Totéž platí pro zadní východ. Tak pokračovali nahoru. Našli ho v patře v přední ložnici.“

„A…?“

„Mrtvej. Ale tihle dva nebyli žádní pitomci, co zůstanou navěky na hlídkách. Bleskově odtamtud vypadli a na nic nesahali. Zajistili to tam a z přední verandy zavolali poručici. Která zavolala mně.“

„Tvrdí, že je mrtvý – jak to můžou vědět, jestli na nic nesahali?“

„Ptal jsem se jich,“ opáčil Jenner. „Myslíš, že mě to nenapadlo? Prej jim to můžu věřit.“

„Tak jim to věř.“

„Prej tam mám zajet a podívat se sám. Už tu budeš?“

Carver dojel k staré centrále na Bryantově ulici, kde už čekal Jenner pod kuželem světla z pouliční lampy. Límec bundy měl zvednutý proti dešti. Carver zastavil, kolega si zaclonil oči, a když ho poznal, nastoupil.

„Dost ti to trvalo.“

Zabouchl dveře. Z hladce oholené hlavy mu stékaly dešťové kapky.

„Pět minut,“ opáčil Carver. „Jak jsem říkal.“

„V tomhle počasí je to dost dlouho.“

Jenner vytáhl z kapsy bílý kapesník a otřel si lebku.

„Jsou lidi, co nosí klobouk nebo čepici,“ podotkl jeho parťák. „Měl bys to někdy vyzkoušet. Kam jedeme?“

„Na tu Filbertovu, kousek od Telegraph Hillu. Znám to tam.“

Přejeli Market Street, kde se na asfaltu leskly střepy. Když po nich přejížděli, ozývalo se křupání. Nacházeli se na kraji Finanční čtvrti, která byla územím „vyskli a ukradni“, co se Carver pamatoval. Jenomže teď zela prázdnotou. Dokonce i obchody, které ještě neměly vymlácené výlohy, byly zavřené. Když projížděli kolem autobusové zastávky, rozsvítil se u ní reklamní panel, spuštěný senzorem pohybu. Vrhal na prázdný chodník obrazy tropické pláže. Ani jeden se nezeptal, kam se všichni poděli, ale Carver počítal, že na to myslí oba.

Nezahlédli jediného chodce, dokud nevyjeli na Nob Hill. Tam se ukázalo, kam zmizela veškerá populace. Nahoře museli zpomalit, protože se tu shromáždil dav. Muži i ženy tu stáli ve frontě dlouhé přes tři ulice, ke vchodu do hotelu Fairmont. Jeho fasáda s mramorovými sloupy byla potažená černou textilií, která byla převázaná červenými hedvábnými stužkami, obepínajícími celou budovu. Kolem povlávaly čínské lampiony na šňůrách a deset tisíc lidí tu stálo v dešti a čekalo. Někteří muži měli černé kápě a většina jich držela lampion. V davu bylo možné zahlédnout i bezdomovce. Vyvolávači a kameloti, placení za rozdávání videokaret s reklamou na cokoli, za co dnes dostali zaplaceno. Většina žen si držela před obličejem barokní karnevalovou masku. Kolem očí se jim třpytila lesklá sklíčka. Carver cítil jejich parfémy a voňavé pudry.

„Co se tu děje?“ podivil se.

„Nevím,“ odvětil Jenner. „Tohle není normální srocení. Projeď skrz – tamhle napravo od toho chlápka je mezera.“

Carver zatroubil, aby si vyčistil cestu. Dav se rozestoupil, jeden muž však zůstal stát uprostřed vzniklé uličky. V semknutých rukou držel mosaznou lucernu, oči měl obrácené vzhůru k obloze, výraz ve tváři stejně prázdný jako oranžovočerná mlha, která je obklopovala.

„Neuvěřitelné,“ poznamenal Carver.

Objel toho chlapa a zrychlil.

„A nikde ani jeden policajt,“ přisadil si Jenner. „Myslíš, že to mám nahlásit?“

„Ty myslíš, že jo?“

Místo aby sáhl pro mobil, založil si Jenner ruce v klíně a opřel se.

„Přesně tak,“ utrousil Carver. „Tohle není naše starost.“

Cestou dolů z kopce zahlédli na chodníku opozdilce, zvláštní postavu s maskou morového doktora se zobákem, který trčel zpod třírohého klobouku. V jedné ruce třímal hůl se stříbrnou špičkou, v druhé bílou kulatou lucernu. O dvě ulice dál už vládlo mrtvo. A přece ještě zahlédli osamělou chodkyni, jak stoupá do svahu. Na sobě měla bílé lakované lodičky, jinak v podstatě nic. Nepokusila se na ně mávnout, když projížděli kolem, hlavu držela sklopenou. To už vjížděli do čtvrti, kde se nesvítilo. Jen v pár bytech plály čadící olejové lampy. Rozbitými okny v horním patře jednoho z činžovních domů létaly dovnitř i ven neosvětlené nelicencované drony jako obří mouchy. Fotily, sledovaly lidi. Přepravovaly zboží, které nebylo určené očím veřejnosti.

O minutu později se v ulicích opět objevily rozsvícené lampy a Jenner se předklonil.

„Na Filbertově se drž vpravo,“ upozornil. „Je to asi dvě nebo tři ulice za Washingtonovým náměstím.“

Carver zahnul doprava.

„Už to vidím.“

Dalo se to jen těžko přehlédnout. Před domem parkoval hlídkový vůz sanfranciské policie, jemuž na střeše červeně a modře blikal maják. Na protější straně ulice stála sanitka. Vzadu seděli dva záchranáři a dívali se do telefonů.

Z přítmí se vynořil policista v černé pláštěnce a posvítil baterkou na Carvera, který u něj zastavil a otevřel okno. Když se policista sehnul a nahlédl do auta, z igelitové kapuce mu stekla voda inspektorovi na rameno.

„Carver a Jenner, oddělení vražd.“

Carver vytáhl z kapsy služební průkaz a podal ho policistovi. Ten ho prohlédl a vrátil, pak ukázal dopředu.

„Můžete zaparkovat tamhle za tím autem. Přímo před domem. Byli jsme na místě činu jako první. Já se jmenuju Roper, moje parťačka Houstonová. Hlídá zadní východ.“

„Byl vevnitř někdo kromě vás?“

„Nebyl.“

„Už dorazil koroner?“

„Ne.“

„A co ta sanitka?“ chtěl vědět Jenner.

„My o ni nepožádali. Zřejmě ji poslal dispečink, protože sousedka do telefonu uvedla, že tu někdo křičí.“

„Takže záchranáři vevnitř nebyli?“ ujistil se Carver.

„Nepustili jsme je tam. Radost z toho zrovna neměli.“

„To je v pořádku. Dojděte pro svou kolegyni, sejdeme se na přední verandě.“

Zavřel okno a zaparkoval na místě, které mu Roper doporučil. Otevřel kufr a došel k němu pro brašnu s náčiním pro ohledání místa činu. Znovu se rozhlédl. V okolních oknech nezaznamenal žádné tváře. Na drátech elektrického vedení hřadovali vrabci. Stovky, možná tisíce. Dřív během noci nelétali, zato v posledních letech je vídal v jednom kuse.

„Převlečeme se až v suchu. Nejdřív promluvíme s tou hlídkou, pak jdeme dovnitř.“

„Nic nenamítám.“

Carver vytáhl brašnu, dřív než mu Jenner mohl pomoct. Ten byl sice služebně mladší, ani to ale neznamenalo, že ho nechá tahat takovou tíhu samotného.

„Jdeme.“

Roper s Houstonovou vypadali jako dva středoškoláci převlečení za policisty, ale nebyl to nijak nezvyklý pohled. Většina nováčků v řadách policejních hlídek vypadala, jako by zrovna byla za školou. Když vešli na verandu, Roper se napřímil a zasalutoval.

Místo aby mu gesto oplatil, sundal si Carver klobouk a oklepal z něj vodu.

„Pohov, synku.“

„Ano, pane.“

Carver ty dva přelétl pohledem. Houstonová mohla být tak o dva roky mladší než její kolega, a taky byla mnohem hezčí, ale postoj měli oba stejný.

„Armáda?“ nadhodil.

„Mariňáci, pane,“ odpověděl Roper.

Houstonová jen přikývla.

„Já jsem inspektor Carver a tohle je inspektor Jenner, oddělení vražd. Prý jste s ním mluvili po telefonu. Zvládli jste to tady dobře.“

„Díky, pane.“

„Už jste zjistili, komu ten dům patří?“ zajímal se.

„Ano i ne. Houstonová si přes internet vyhledala zápis v katastru. Nemovitost je psaná na nějakou firmu –“

„– jmenuje se to Korporace MMLX,“ doplnila Houstonová.

„Jenomže ta není registrovaná v Kalifornii –“

„– ale v Nevadě,“ dopověděla opět. V tmavých vlasech měla kapky vody, v nichž se odrážela blikající světla majáku hlídkového vozu.

„Takže máme jen pojišťovacího zprostředkovatele. I to je ale firma,“ uzavřel to Roper.

„Čili netušíme, čí ten barák je. Nebo jestli tu ten mrtvej chlap bydlel,“ konstatoval Carver.

Pozoroval mokré vlasy policistky Houstonové a odrazy majáku v kapkách. Myslel na ty třpytivé masky nahoře na Nob Hillu a na vyšňořené dámy, které čekaly před Fairmontem. Proč vůbec někdo zabalí celý hotel do hedvábí?

„Přesně tak.“

Každá noc v tomhle městě byla jako jeden dlouhý sen. Nevzpomínal si, kdy byl naposledy venku na slunci.

Zapudil nežádoucí myšlenky a podíval se na Ropera.

„A co ta sousedka, která to nahlásila?“ zeptal se. „Je tu někde?“

„U sebe doma, bydlí naproti přes ulici,“ odpověděla mu policistka. „Požádali jsme ji, aby tam počkala, než ji někdo přijde vyslechnout.“

„Objevil se tu někdo další? Třeba ze sousedů?“

„Ne, nikdo,“ řekl Roper. „Ale viděl jsem je, jak se dívají přes záclony. Takže tu kolem lidi jsou.“

„Ještě něco, než půjdeme dovnitř?“

„Nic, pane.“ Roper se ohlédl na svou parťačku, která přikývla a dala signál rukou – přitiskla si prsty na rty.

Roper se otočil zpátky k Carverovi s Jennerem.

„Ale radši si vezměte ochranný oblek. I roušky a rukavice. Byli jsme tady s kolegyní v Kinshase, operace Ebola. Před dvěma epidemiemi. A nikdy jsme neviděli nic horšího než to, co je tady nahoře.“

„Nechcete to trochu upřesnit?“

„Ten chlap vypadá, jako by ho někdo uvařil.“

„A snědl,“ dodala Houstonová.

„Lepší vysvětlení nemáme,“ konstatoval Roper.

U vchodu stála dřevěná lavička a vedle květináč s růžovým keříkem. Carver položil brašnu na lavičku a rozepnul ji. Postavili se s Jennerem vedle sebe a začali vytahovat svršky patřící k řemeslu: igelitové sprchovací čepice a čiré bezpečnostní brýle, modré latexové rukavice, celofánové návleky na boty. Nasadili si papírové roušky a k brýlím připnuli maličké kamery, aby mohli nahrávat, co uvidí uvnitř.

„Zkontrolovali jste celý dům, než jste se stáhli?“ zeptal se Carver.

Roper se podíval na Houstonovou. Pohlédla na Carvera a zavrtěla hlavou.

„V druhém patře jsme nebyli,“ vysvětlila. „Tělo jsme našli v prvním a hned pak jsme se vrátili ven.“

„Byli jste ve sklepě?“

„Jen jsme ho prohlédli z kuchyně – nic.“

„Dobře.“ Carver ukázal na termovizi Ønske, kterou měla připevněnou na opasku. „Včera v noci se mi rozbila. Půjčte mi tu vaši.“

Policistka ji odepnula a podala mu ji. Zapnul přístroj a zkontroloval stav baterie.

„Fajn,“ přikývl a otočil se na Jennera. „Můžeme?“

„Jdeme na to.“

Carver si zvenčí dům moc neprohlédl, když ale vešli rozbitými dveřmi do haly, okamžitě poznal, že musí patřit někomu bohatému. Cokoli v téhle ulici, ve stínu věže Coit Tower, stálo majlant. To věděl každý. Většina domů tu proto byla rozdělená na byty. Tenhle ovšem ne. Byl dvouposchoďový a navíc měl sklep.

Podlahy byly z akáciového dřeva, se zrcadlově srovnanou kresbou, stěny obložené nějakým kamenem. Možná alabastrem. Bodová světla zapuštěná v podlaze ozařovala řadu japonských grafik s otisky: chobotnice namočené do svého vlastního inkoustu a přimáčknuté v posmrtných polohách k starému rýžovému papíru. Jenner zůstal stát na protější straně chodby před plátnem, které zabíralo většinu stěny. Zachycovalo pláž naproti parku Golden Gate o mlhavém dni. Všechno v modrošedých tónech jako kouř v zimě.

„To je Laurentová?“ zeptal se Carver.

„Tipnul bych si, že jo.“ Kolega se na něj otočil. „Podle mě kradená.“

„Ta slavná loupež v muzeu Legion of Honor, před deseti lety,“ poznamenal Carver. „Pamatuju si to.“

Jenner přikývl.

„Dost odvaha, pověsit si ho hned u dveří. Anebo sem návštěvy nechodily.“

„Chceš se rozhlídnout tady dole, nebo půjdeme rovnou nahoru?“

Jenner místo odpovědi zvedl oči ke stropu.

Pustili se po schodech a jejich boty obalené celofánem šustily při každém kroku. Schodiště bylo dost široké, aby mohli jít vedle sebe. Na první podestě, kde už byla tma, zastavili a zapnuli baterky. Pak zatočili a pokračovali nahoru do tmy.

„Myslíš, že Houstonová a Roper spolu něco mají?“ nadhodil Jenner.

„Netuším.“

„Doříkávají za sebe věty. Takže by mě to moc nepřekvapilo.“

„Taky za mě občas dopovíš větu.“

„Víš, jak to myslím. Navíc jsi snad viděl, jak se na ni díval. A ona na něj.“

„Nic mi do toho není,“ opáčil Carver. „To je jediný, co vím. Zapomeň na kecy o zásadách. Koho to zajímá, pokud svou práci dělají dobře?“

„Podle mě by to bylo hezký,“ zasnil se Jenner. „Parťák, s kterým můžeš trávit čas. Někdo, kdo ti doopravdy rozumí, kdo se k tobě chová jemně.“

„Jestli chceš novýho parťáka, Ray Bodecker zrovna jednoho shání.“

„Říkal jsem jemně.“

„Tak to máš asi těžký,“ podotkl Carver. „Hele, koukni na tohle.“

Konec ukázky

Table of Contents

1

2