Přeložili:

LUDMILA A TOMÁŠ HAVLÍKOVI

Jude Deveraux: Casa Grande

Vydání první

Copyright © 1982 by Deveraux, Inc.

Originally published in the United States by Avon Books

All rights reserved, including reproduction rights in any form.

This translation published by arrangement with Deveraux, Inc., U.S.A.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1896. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Casa Grande vydaného nakladatelstvím SEVERN HOUSE PUBLISHERS INC, New York v roce 1997

Český překlad © 2014 Ludmila a Tomáš Havlíkovi

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2014 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0019-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0020-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Jude Deveraux

Casa Grande

Ukážka z elektronickej knihy

První část

1935

První kapitola

Laura poodstoupila od deseti obrazů, které měla před sebou, přimhouřila oči a na každý z nich se zkoumavě zadívala. Byly to portréty namalované jedinečným stylem, jakým se vyznačovaly pouze její práce. Vynikaly teplými sametovými barvami, sytými zemitými tóny, které odrážely rázovitou krajinu Nového Mexika, do níž autorka zasadila zobrazené postavy. Mimovolně si prohrábla štíhlými prsty tmavé vlnité vlasy ostříhané nakrátko. „Nevím. Prostě nevím,“ vzdychla tiše sama pro sebe.

„A copak je s nimi, že to moje chytrá dcerka neví?“

Otočila se k otci, který ji vytrhl ze soustředění, a usmála se na něj. Laura měla na ženu nezvykle vysokou a ramenatou postavu, takže byli stejně velcí. A z jejího obličeje vyzařovala taková přirozenost, taková nefalšovanost, že budil dojem ještě nedokončeného díla.

„Chci to vědět,“ dožadoval se J. W. Taylor odpovědi, když Laura zůstala zticha.

Posadila se na postel, uchopila konec šňůrky ze zavazování svých starých žinylkových šatů, strčila si ho mezi zuby, svraštila čelo a znovu se zadívala na obrazy opřené o bíle omítnutou stěnu z nepálených cihel. „Myslíš, že jsou dost dobré, tati? Chci říct, jestli jsou dost dobré pro...“

J. W. Taylor se posadil vedle ní a ovinul jí paži kolem ramen. „Pro New York?“

Laura vzdychla a opřela se o silné mužské tělo vedle sebe, aniž odtrhla pohled od obrazů. Vůbec se na otce nemusela dívat. Rozuměli si naprosto dokonale.

„Lauro, pověz mi, jaký z nich máš pocit,“ řekl otec tiše.

„Jaký...?“ vyhrkla polekaně. „Vždyť dobře víš, jaký z nich mám pocit. Jenomže o mé dojmy teď nejde. Jde o dojmy ostatních lidí – v New Yorku. Bože můj, tati! V New Yorku! Hlavním městě zeměkoule. Uvědomuješ si, kolik návštěvníků je uvidí? A někteří na ně dokonce budou psát kritiky do novin.“

J. W. Taylor objal svou dceru o poznání pevněji. „Ano, tohle všechno vím,“ řekl trpělivě. „Chci znát tvůj názor. Jak je vidíš ty.“

Laura se pokusila utřídit si myšlenky. Jak má otci vysvětlit, co pro ni ty obrazy znamenají? To by se jí mohl rovnou zeptat, jaký význam má pro ni její srdce. Malování tvořilo součást její osobnosti. Bylo pro ni stejně důležité jako kterýkoliv orgán jejího těla. Nikdy se nad ním takhle nezamýšlela, protože ho považovala za naprostou samozřejmost – jako světlo a tmu, jako potravu a spánek. „Jsem to já. V každém z těch deseti obrazů jsem nechala kus svého srdce.“

J. W Taylor si poposedl a položil jí dlaně na ramena. Neušlo mu, že se jí do očí derou slzy. „Ano, Lauro, tohle je jediná věc, kterou bys měla mít na paměti. Dokonce ani v New Yorku po tobě nemůžou žádat víc než kus vlastní duše vtělený do plátna.“

Laura na něj zamrkala a pomalu se jí po tváři rozlil úsměv. „Máš ale dojem, že budou Newyorčanům vůbec stát za pozornost nějaké novomexické duše?“

Pevně svou dceru objal. „Proboha, i naši zajíci mají větší duši než kterýkoliv Newyorčan. Taková spousta lidí, a tak maličký ostrov! Vždyť je na něm tak málo místa, že tam duše ani nemají kde růst.“

Držel ji v náruči, cítil, jak se směje, a věděl, že je jí právě teď dobře. Zaletěl pohledem přes temeno dceřiny hlavy na druhou stranu místnosti ke starému vyřezávanému prádelníku. Vyrobili ho – jako skoro všechno ostatní v domě – místní řemeslníci. Nad ním viselo zrcadlo zasazené do ozdobného dřevěného rámu s jemným perforováním, za nímž byly po jedné straně zastrčené vynikající kritiky Lauřiných uměleckých děl uveřejněné v časopisech a novinách Art Digest, Art News nebo The New York Times. Na stěně byl také zavěšený zarámovaný dokument – cena C. Gatenbyho pro nejslibnějšího začínajícího umělce z třiadvaceti amerických univerzit a uměleckých škol. A na horní desce prádelníku stál opřený dopis, za dva měsíce už trochu ohmataný, který Laura považovala za nejdůležitější ze všech věcí v místnosti. Galerie Julese M. Greye na Východní sedmapadesáté ulici číslo 49 v něm žádala o laskavé svolení, aby mohla nabídnout na prodejní výstavě pořádané od 2. do 16. června patnáct obrazů Laury Taylorové. Tuto možnost – vystavit na dva týdny pouze svoje obrazy – nabídl tento umělecký stánek pouze pěti studentům z celých Spojených států a Laura byla mezi nimi.

J. W. Taylor věděl, že to jeho dceru nesmírně potěšilo, ale že se zároveň bojí – úspěchu i neúspěchu. Přitiskl ji k sobě ještě pevněji, jako kdyby z ní svým objetím mohl sejmout aspoň část jejích obav. Rozuměl své starší dceři jako nikdo jiný. Laura nikdy před nikým nedávala najevo, že je ve skutečnosti velice zranitelná bytost, a tak ji všichni kromě otce považovali za sebevědomou inteligentní mladou ženu, která přesně ví, co chce. Smysl svého života spatřovala v umění a působila dojmem, že jde neochvějně za svým cílem. Její otec však dobře věděl, že Lauřinu duši tíží bolest a že se její touhy neomezují jenom na umění. Věděl to, protože byli oba ze stejného těsta. A právě proto, že si byli tak podobní, nedokázal se jí svěřit se svými vlastními obavami. Se strachem, který ho dennodenně stravoval. Na chvilenku zavřel oči a v duchu přísahal, že podnikne všechno možné i nemožné, jen aby se Laura nikdy nemusela vzdát svého milovaného umění.

Když pak místnost zaplnily první tóny rozhlasového koncertu v podání Casa Loma Orchestra, otec s dcerou se od sebe odtrhli a zadívali se na sebe.

„Už je nejvyšší čas,“ řekla Laura a v očích jí zasvítilo.

„Pospěš si,“ vybídl ji otec. „Učeš se a já –“

„Lauro!“ ozval se ode dveří dívčí hlas.

J. W. Taylor se zarazil, podíval se na Lauru, odevzdaně pokrčil rameny a otočil se ke své mladší dceři. Pohled na ni ho i po osmnácti letech uváděl do vytržení. Lauře dokonale rozuměl a většinou se s ní ztotožňoval, ale Clarry byla úplně jiný případ. Dokonce i teď, když naprosto oprávněně vraštila obočí na svou starší sestru, vypadala nádherně.

Občas na ni hleděl, jako by nevěřil svým očím. Clarry se nepodobala žádné ženě z jeho příbuzenstva ani z rodiny jeho manželky. Měl dojem, jako kdyby jim ji podstrčily do kolébky nějaké pohádkové víly. Už v pěti letech vypadala Clarry ve svých růžovo-bílých šatičkách jako tichý roztomilý andílek, který se neustále snažil všem zavděčit a přímo zoufale toužil po sebemenším projevu lásky. A její touha se samozřejmě naplňovala v míře více než vrchovaté, protože nikdo nedokázal odolat jejímu kouzlu a prostě ji musel chtě nechtě obejmout nebo aspoň pohladit po zlatých hedvábných vláskách.

„Nic neříkej, Clarry,“ zarazila mladší sestru Laura. „Vím, co máš na jazyku, takže neplýtvej slovy.“

Clarry zvolna vešla do místnosti. Nikdy nepůsobila uspěchaně a z každého jejího pohybu vyzařovala elegance. „Nechala jsem tě tady o samotě už před dvěma hodinami a ty jsi mi slíbila, že se vypravíš. Jen se na sebe podívej! Co ty vlasy? Jak jsi to mohla udělat, Lauro, když mi trvalo celou věčnost, než jsem ti je upravila?“

J. W. Taylor se zakuckal a zamrkal na Lauru přes temeno Clarryiny hlavy. „Mám dojem, že se z tohohle bojiště stáhnu,“ řekl a usmál se. „Vypadáš rozkošně, Clarry, jako vždycky.“ Naklonil se k ní a políbil ji na čelo. Ani jediným pohybem však nenaznačil, že by chtěl mladší dceru obejmout a přivinout ji k sobě.

Jakmile vyšel z ložnice, Laura se usmála. „Opravdu vypadáš nádherně. Vždyť to sama dobře víš. Ty šaty jsou nové? Ještě jsem je na tobě neviděla, že ne?“

Clarry uhladila smetanově bílý satén, který obepínal její svěží mladou postavu. „Ne, jsou po Marian. Dala mi je a já si je jenom trochu upravila.“

Laura svraštila čelo. „Snad si taťka může dovolit koupit ti nové šaty, abys nemusela nosit odložené oblečení po Marian.“

„To není –“ vyhrkla Clarry výbojně, ale pak se zarazila. „Lauro, vypadáš příšerně. Jak tě stihneme dát do pořádku, než se začne tančit?“ Laura se zadívala do zrcadla a spatřila v něm sebe i svou sestru. Už dávno se s ní přestala srovnávat, protože by se ani mezi tisícovkou žen nenašla jediná, která by se svým vzhledem mohla Clarry aspoň přiblížit. „Vypadám příšerně, je to pravda,“ konstatovala bez zájmu a jednou rukou si prohrábla vlasy, zatímco druhou se dotkla dopisu z galerie Julese M. Greye.

„Ale ne, nevypadáš,“ prohlásila rázně Carry, uchopila dopis a kvapně ho uložila do zásuvky prádelníku na Lauřino zpřeházené spodní prádlo. „Už jsem si vyslechla všechno možné i nemožné o umění, o výtvarných galeriích a o rozdílu mezi žlutí číslo jedna a žlutí číslo dvě. Dnes večer budeš pro změnu vonět jinak než po ředidle na barvy a vezmeš si na sebe něco jiného než denim a manšestr.“

Laura zaletěla znechuceným pohledem k zásuvce s uloženým dopisem a posadila se na roh postele. „Clarry, vím, že jsem ti to slíbila,“ začala. „Že s tebou dneska půjdu na tu taneční zábavu. Jenomže mám strašnou spoustu práce. Musím namalovat ještě pět obrazů a už mi na to zbývá jenom necelý měsíc! A asi máš pravdu, stejně se nestačím včas obléknout a vypravit. “

„Skloň trochu hlavu,“ požádala ji Clarry, zlehka jí zajela hřebenem do tmavých vlasů a opatrně jí začala opravovat účes, který jí odpoledne pracně vytvořila.

„Clarry, slyšela jsi mě?“

„Slyšela. Ale rozhodla jsem se, že ten nesmysl budu ignorovat.“

„A co je na tom nesmyslného? Au!“ vyjekla Laura s obličejem zkřiveným bolestí, protože chtěla zvednout hlavu, ale vlasy zapletené do sestřina hřebenu jí to nedovolily.

„Lauro, prosím tě,“ řekla Clarry něžně a zase ji jemným tlakem ruky přiměla sklonit hlavu. „Ještě nejsi doma ani čtyřiadvacet hodin, ale nemůžeš strávit jediný večer nějak jinak než malováním? Všichni se celou dobu ptají, kdy přijedeš domů z té své slavné umělecké školy. Taťka všem ukazuje vystřižené články z novin, kde se o tobě píše, a zdejší lidi si začínají špitat, že už sem nechceš jezdit, protože ti příliš vzrostlo sebevědomí.“

„Ty tomu ale nevěříš, Clarry, že ne?“ zeptala se Laura a upřela na sestru pohled, v němž se zračily obavy.

Clarry se odvrátila, uvolnila z hřebenu zacuchané pramínky vlasů a položila ho na prádelník. „Nevím, Lauro. Jsi tak dlouho pryč, a když pak přijedeš...“

„A když přijedu, tak co?“

Clarry se na ni znovu zadívala. „Nevím. Mám dojem, že když jsi doma, všechno tu klape docela hladce a taťka je mnohem šťastnější.“

Lauru ta poklona samozřejmě potěšila, ale zároveň jí přidělala starosti. Dobře totiž věděla, jak Clarry těžce nese, že jí otec nikdy nedává najevo své city třeba laskavým pohlazením nebo hřejivým objetím. Často ji sice líbal na čelo nebo na tváře, ale nikdy s takovou vřelostí, jakou projevoval vůči Lauře.

Pokusila se trochu odlehčit situaci. „Ty šaty sis trochu přešila, viď?“ poznamenala a zkoumavě se na sestru zadívala. „Neviděla jsem je už někde jinde – Jean Harlowová?“ Jediný pohled na uzarděnou Clarry ji utvrdil v přesvědčení, že trefila hřebíček na hlavičku, a jenom ji podnítil k dalšímu škádlení. „Nezahlédla jsem tě náhodou zavěšenou do Wallyho Beeryho? Nebo že bych na tebe narazila na Hollywood Boulevardu, jak se tam procházíš se svými afghánskými chrty? Anebo –“

„Lauro, nech toho!“ zasmála se Clarry. „Přesně takhle si mě dobírají všichni ostatní, takže nemám chuť poslouchat to i doma. Pojď a oblékni se. Přijdeme pozdě.“

Laura ji sledovala, jak přistupuje ke skříni a vytahuje z ní modré hedvábné šaty. Clarry se sice proti jejím poznámkám ohrazovala, ale Laura dobře věděla, že ji to těší. Celé městečko Montero v Novém Mexiku totiž vtipkovalo, že má svou vlastní Jean Harlowovou, a Laura si v duchu kladla otázku, do jaké míry je podobnost její mladší sestry s legendární filmovou hvězdou přirozená a nakolik stylizovaná. Zdálo se jí, že si Clarry záměrně zesvětlila vlasy a vytrhala obočí, a měla pocit, jako by každý kousek sestřina oblečení pocházel ze šatníku obdivované herečky, jejíchž několik zarámovaných fotografií viselo na stěnách v Clarryině ložnici.

„Pověz mi něco o té kapele, která tu bude hrát,“ řekla Laura a její sestře se okamžitě rozsvítily oči.

„Původně pochází z New Yorku.“

„Všichni hudebníci?“ zamumlala při oblékání Laura, když jí hedvábí zakrylo hlavu.

„Saxofonista hrál dva roky s Tommym Dorseyem a trombonista s Dukem Ellingtonem. A Marian tvrdí, že –“ Při pohledu na Lauru se Clarry zarazila, protože věděla, že její sestra na názor její kamarádky moc nedá, protože ji považuje za povrchní.

„Co tvrdí Marian?“ zeptala se Laura nenuceně, odhodlaná nepopuzovat sestru žádnými kritickými poznámkami na adresu její oblíbenkyně.

Clarry zůstala zticha.

„No tak,“ vybídla ji Laura naléhavě. „Co Marian říkala? Je zamilovaná do kapelníka, anebo tentokrát do zpěváka?“

Clarry se plaše pousmála a zatěkala očima po místnosti. „Do zpěváka.“

Obě sestry se na sebe zadívaly a Laura se musela hodně držet, aby nevybuchla smíchy. Clarry se ale chvatně pustila do zapínání knoflíčků na sestřiných zádech.

„Clarry, tebe by snad nic podobného nenapadlo, nebo ano?“

Clarry spustila ruce podél těla a zahleděla se na Lauřin obraz do zrcadla. „Nemusíš se bát, že bych se zamilovala do zpěváka, který se vláčí s kapelou po celé zemi.“

Lauru překvapil rázný tón jejího hlasu. Napadlo ji, jak málo svou sestru vlastně zná. Jenomže poslední čtyři roky – od Clarryiných čtrnácti let – se domů dostala jen zřídka a pokaždé nanejvýš na deset dní. „Do koho by ses tedy zamilovala, Clarry?“

„Do nějakého boháče,“ vyhrkla dívka bez sebemenšího zaváhání.

Laura si v první chvíli pomyslela, že sestra žertuje, a rozesmála se. „Všechny ženy sní o bohatém manželovi, který by jim zajistil takovou úroveň, jakou si představují. Snad ale nedoufáš, že ho najdeš tady v Monteru.“

Clarry se však tvářila vážně. „Půjdu tam, kam bude zapotřebí, a najdu ho.“

Laura si ji změřila ohromeným pohledem a uvědomila si, že Clarry vůbec nemluví naplano. „Clarry, nemůžeš přece čekat, že –“

„Tak co, už jsou obě moje překrásné dcerušky připravené?“ přerušil je náhle otcův hlas, takže Laura nechala viset konec věty ve vzduchu a jenom pokrčila rameny. Clarry je ještě mladá a musí se spoustu věcí naučit, pomyslela si. Její představy se nijak neliší od názorů jejích vrstevnic. Která dívka nikdy nesnila o tom, že se jednou seznámí s milionářem a provdá se za něj? Lauru jenom ohromil výraz sestřiny tváře.

Všichni tři zamířili k hlavním dveřím. „Počkejte, musím ještě dojít pro něco teplého přes šaty,“ vzpomněla si Clarry a zmizela v chodbě.

J. W. Taylor a Laura vyšli z hlavních dveří na krytou verandu tvořenou několika sloupy a opěrnými trámy zapuštěnými do zídky z nepálených cihel, na nichž spočívala stříška. Laura zavřela oči a zhluboka se nadechla chladného svěžího horského vzduchu. „Kvůli tomuhle jsem přijela domů. Takovéhle místo člověk nenajde nikde jinde na světě. Jen se podívej na tu oblohu!“ Naklonila se dopředu a položila ruce na hrubě omítnutou zídku. Nebe bylo černé, jednolité a hluboké, ozářené jasně se třpytícími hvězdami. „Vůbec nemůžu uvěřit, že je to tatáž obloha, kterou vídám v Ohiu. Jsem šťastná, že už brzy dostuduju. Ještě jeden rok a budu se moct vrátit domů.“

„Vrátíš se ráda, Lauro? Chci tím říct, nebude ti chybět škola a ostatní umělci? Myslíš, že budeš šťastná v tak zapomenutém koutě, jako je Montero?“

„Tati, viděl jsi moje obrazy? Myslím tím, jestli sis je skutečně pořádně prohlédl,“ zeptala se, ale zřejmě nečekala, že jí otec odpoví, protože znovu zvedla hlavu k nebi. „Tenhle kraj má v sobě cosi výjimečného. Neumím to popsat, ale mám dojem, jako by ve mně rozechvíval nějakou strunu. Ať jsem kdekoliv, můj domov je jenom tady. V Cincinnati bývá takové parno a vlhko, že kolikrát ani nemůžu dýchat a říkám si, že bych se klidně navždycky vzdala celého umění, jen kdybych mohla jen jedinkrát nasát do plic tenhle čistý svěží vzduch. Proto čerpám náměty ke svým obrazům jenom odsud, ze zdejších lidí a krajiny, z našeho slunce a hor.“

Náhle se zarazila a ohlédla se po otci. „Dobře si mě poslechni, protože zakrátko uslyšíš už jenom tóny houslí. Clarry po mně chce, abych aspoň dneska večer úplně zapomněla na malování, a já ji chci poslechnout.“

Na tváři J. W. Taylora se objevil vážný výraz. „Doufám, že na malování nebudeš muset zapomenout nikdy v životě ani na chviličku.“

Laura se na něj zadívala v matném světle a zachvěla se. „Jak zní to staré rčení? Mám pocit, jako kdyby teď někdo přešel po mém hrobě. Mluvíš tak vážným tónem, tati. Vždyť dneska večer mají všichni jenom tančit a smát se.“

„Taky si myslím,“ ozvala se vedle nich Clarry a podala Lauře tmavomodrou pelerínu a rukavičky.

Otec je přejel zkoumavým pohledem. „Nádhera. Absolutní nádhera.“

„No, přinejmenším o jedné z nás to rozhodně platí,“ zasmála se Laura. „Já na žádnou krasavici neaspiruju, úplně mi postačí, když nebudu mít na obličeji šmouhy od barev.“

„Důkladně jsem to zkontrolovala,“ poznamenala Clarry bez sebemenšího náznaku úsměvu.

Zato Laura se musela držet, aby nevyprskla smíchy. „Tak dobře, mám dojem, že můžeme vyrazit. Zlatý kočár už na vás čeká, spanilá panno,“ zahlaholila, vysekla před sestrou pukrle a otevřela dveře pick-upu značky Ford.

Clarry se uvelebila na sedadle a opatrně kolem sebe rozložila sukni své večerní toalety. Laura ještě naposledy zamávala otci a posadila se za volant.

Krátkou cestu do centra městečka Laura dobře znala, ale během jízdy ji cosi zarazilo. Montero se teď – v květnu roku 1935 – téměř nelišilo od Montera, které znala v raném dětství. Leželo v horách San Juan v nadmořské výšce 2200 metrů a ze tří stran ho obklopovala přírodní rezervace Carson National Forest, jejíž rozloha se poslední dobou povážlivě zmenšila. Na jih od Montera leželo Santa Fe, východně za rozlehlými lesy se rozkládalo město Taos, na severu se táhla hranice se státem Colorado a na západě se nacházela indiánská území.

„Clarry, kde jsou ty nové domy, které tu taťka staví?“ zeptala se mladší sestry.

„Nové domy? Jaké nové domy?“

„Právě na ně se tě ptám. Taťka mi psal, že podepsal smlouvu, která mu zajistí dodávky dřeva na výstavbu šesti nových domů. Od té doby uplynulo několik měsíců. Měla jsem dojem, že se už rozhodně začalo stavět.“

Clarry se pozorně zadívala z profilu na svou sestru, ale potom se znovu otočila k oknu starého pick-upu. „O tom nic nevím.“

Když Laura uslyšela sestřinu kategorickou odpověď, svraštila čelo a najednou si připadala v rodném městě jako úplně cizí člověk. Zaráželo ji, že Clarry „nic neví“ o příliš mnoha věcech a zůstává jí dlužna odpovědi na příliš mnoho otázek. Pak si ale připomněla, že jí do výstavy v New Yorku zbývá ještě měsíc, a tak se během té doby postupně dozví všechny klípky, jimiž teď žije její rodné město.

Zajely na parkoviště u sídla zednářské lóže a první člověk, na něhož tam narazily, byla Marian Strombergová. Hned jak je uviděla, rozběhla se k jejich autu a otevřela dveře na straně, kde seděla Clarry. Pohled na dvě vyšňořené mladé dívky vedle staré otlučené fordky Lauru rozesmál.

„Jako dva motýli u žumpy, co?“ ozvalo se za ní.

Laura se otočila. „Emmette!“ zvolala a napřáhla obě ruce k přicházejícímu muži. „Už jsem tě neviděla celou věčnost,“ řekla a zadívala se na něj. „Změnil ses.“

„Doufám, že k lepšímu,“ zahlaholil mladý muž a zhodnotil pohledem její splývavé hedvábné šaty s bohatou výšivkou kolem výstřihu. „Jak se Clarry povedlo dostat tě do tohohle?“

„Emmette Romero! Jak víš, že se v Ohiu po večerech takhle neoblékám? Na východ od Mississippi žijí civilizovaní lidé.“

„Na tyhle případy existuje jedno trefné rčení: Můžeš vytáhnout děvče z vesnice, ale ne vesnici z děvčete.“

Laura se rozesmála. „Myslím, že máš pravdu – ve všem. Když jsem přijela domů, Clarry už pro mě měla tyhle šaty připravené,“ řekla, zavěsila se do něj a společně zamířili do sálu, z něhož se mezitím začaly linout tóny hostující kapely. „Vážně ses změnil, Emmette. Pamatuju si tě jako malého stydlivého kluka, a najednou je z tebe...“

„Muž?“ řekl a usmál se na ni.

Lauru navíc překvapilo, že se na ni Emmett dívá shora. Ještě před čtyřmi lety k ní musel zvedat oči, přestože byli vrstevníci – nyní dvaadvacetiletí. Emmettova snědá pleť a tmavé vlasy, které zdědil po svých španělských předcích, pozoruhodně kontrastovaly s jeho pravidelnými bílými zuby. A neušla jí ani jeho silná široká ramena a mozolnaté ruce.

„Tak co, obstál jsem?“ zeptal se pod jejím pohledem.

„Mám dojem, že znáš odpověď stejně dobře jako já. Odjakživa se mi líbili snědí a tmavovlasí muži.“

„A mně se zase odjakživa líbily ženy, takže se k sobě skvěle hodíme. Ale jestli si teď nepospíšíme, nestihneme si spolu ani zatančit.“

„Och, Clarry, vypadáš nádherně! Vůbec nemůžu uvěřit, že jsou to moje šaty. Co bych za to dala, kdybych v nich vypadala aspoň z poloviny tak pěkně jako ty.“

Clarry se úplně automaticky pokusila svoji kamarádku potěšit. „Marian, tyhle růžové šaty úžasně svědčí tvé pleti. Vypadáš v nich moc krásně.“

„Myslíš?“ zeptala se Marian, podkasala si sukni a otočila se kolem dokola. „Pomáhala mi je vybírat mamka. Musely jsme kvůli nim vyrazit až do Albuquerque, protože v Santa Fe jsem nenašla nic, co by mě zaujalo. Co si myslíš o té peleríně z králičí kožešiny?“

Clarry se dotkla konečky prstů v rukavičkách jemné bílé kožešiny. Marian si nevšimla toužebného pohledu, který se její kamarádce objevil v očích, ale nebylo na tom nic divného, protože zpravidla nevěnovala pozornost ničemu, co se vymykalo jejím osobním potřebám. Laura říkávala, že Marianin hlavní problém spočívá v otcových penězích. Stačilo totiž, aby si na něco jenom pomyslela, a pan Stromberg jí to okamžitě běžel pořídit. Laura tvrdila, že tenhle přístup úplně ochromuje Marianino myšlení.

„Viděla jsi ho?“ pošeptala Marian spiklenecky své kamarádce.

„Koho?“

„Přece toho zpěváka, ty hloupá. Toho, o kterém jsem ti vyprávěla.“ Pan Stromberg dceru odpoledne osobně odvezl do sálu, aby viděla, jak členové kapely přijíždějí na místo vlastním autobusem. „Je tak... och, Clarry, nevím, jak ti to vylíčit. Je to ten nejkrásnější muž, jaký kdy chodil pod sluncem.“

„Dokonce ještě krásnější než Vaughn Monroe?“

Marian odmítavě mávla rukou. „Počkej, až ho uvidíš. Je prostě kouzelný.“

Clarry to nijak nezajímalo. „Jestli tu zůstaneme stát, vůbec si nezatančíme.“

Podkasaly si dlouhé šaty a vystoupaly po schodech ke vchodu.

„Clarry, už jsem ti řekla, že k nám na celé léto přijede můj bratranec Scott?“

Tímhle sdělením si Marian získala Clarryinu bezvýhradnou pozornost, ačkoliv si to neuvědomovala. „Ne, neřekla,“ špitla Clarry. „Jak je starý?“

„Nijak zvlášť,“ odpověděla Marian ledabyle, protože se soustředila na oblečení lidí, kteří vcházeli do sálu před nimi. Na dnešní taneční večer se nevypravilo jen velice málo mladých dívek a mužů. „Řekla bych, že asi tak devatenáct nebo dvacet,“ dodala po chvilce.

Clarry ji pevně chytila za paži. „Chci o něm vědět něco víc.“

Marian vzdychla. Ze zkušenosti už věděla, že když se její kamarádka tváří tak jako právě teď, nic ji nezastaví. „Žije v New Yorku. Ne ve městě, ale někde ve státě New York a –“ začala, ale náhle se rozesmála. „Do Nového Mexika ho posílají za trest. Naši mi samozřejmě celou pravdu nepoví, ale mám dojem, že se v otcově podniku dostal do nějakého maléru a...“ Naklonila se ke své důvěrnici. „Myslím, že se ten malér týkal nějaké ženy. Ne děvčete, ale ženy. Mám dojem, že je jí něco přes čtyřicet. Jéje, podívej! Tamhle je Estelle. Musíme –“

„Co je to za podnik, který patří jeho otci?“

Marian vyslala ke Clarry, která jí zarývala prsty do předloktí stále pevněji, ohromený pohled. „Clarry! To bolí! Nemám tušení, co dělá jeho otec. Viděla jsem ho jen jednou. Taťka tvrdí, že jeho bratr – Scottův otec – vlastní spoustu věcí, domů a tak. Jak to mám vědět? Poslyš, můžeme už konečně jít dovnitř? Proboha, Clarry, podívej se! To je příšerné. Hudba má zrovna přestávku, takže potrvá celou věčnost, než ho uvidíš.“

Clarryiny myšlenky se však zabývaly úplně jinými věcmi než nějakým zpěvákem kapely, která se vláčí od jedné štace ke druhé.

„Hej, Toby! Podívej se, kdo právě vešel dovnitř. Možná to nakonec nebude tak úplně zbytečný výlet.“

Toby přistoupil k zatažené oponě, kterou Freddy jen zlehka rozevřel, a zadíval se na hosty vstupující do sálu. Čekal, že uvidí nějaké další Freddyho kůstky. Freddy totiž miloval všechny sukně – od pouličních šlapek až po bohaté dědičky z nejlepší společnosti.

První dívka, kterou spatřil, byla korpulentní bruneta v růžových šatech, které by se hodily spíš pro malou holčičku, a nevšiml si na ní ničeho pozoruhodného kromě jejích rychlých trhaných pohybů. Pak ale tohle tlusté děvče ustoupilo stranou a Toby tiše hvízdl. Při pohledu na další dívku vyslal ke svému kamarádovi překvapený a zároveň uznalý pohled. Měla blond vlasy po ramena a na sobě dlouhé přiléhavé saténové šaty, které budily dojem, jako by tvořily součást její pokožky. Toby ji sledoval, jak plavně přechází po prázdném parketu, a obdivně zvedl obočí. Kráčela kupředu velice zvolna a klidně, ale zdálo se, že jemný satén jejích šatů jenom dovedně maskuje spoustu pozoruhodných věcí, které se odehrávají v dívčině nitru.

„Co jsem ti říkal?“ poznamenal Freddy. „Čekal bys, že v tomhle Zapadákově objevíš takovou kůstku?“

„Ani náhodou,“ připustil Toby. „Vsadil bych svůj saxofon, že se nikde na světě nenajde nic podobného,“ dodal a otočil se k dalšímu členovi kapely, který stál za nimi. „Hele, Eastmane, pojď sem a podívej se, co jsme tady objevili.“

Garrick Eastman se v první chvíli zarazil. Hlava mu třeštila, byl unavený a přímo zoufale toužil vyklouznout ven a dát si něco k pití, než se zase bude muset vrátit na jeviště a zpívat. Ale zároveň mu bylo jasné, že musí dobře vycházet s ostatními muzikanty z kapely.

Okamžitě poznal, kterou dívku mají jeho kolegové na mysli. Byla překrásná a každým svým gestem, každým pohledem jasně dávala najevo, že si to dobře uvědomuje. Neušlo mu, jak se zadívala zpod dlouhých řas na jakéhosi starého tlouštíka, jehož Garrick odhadoval na soudce nebo na nějakého jiného významného činitele okresního formátu.

„Co myslíš?“ zeptal se ho Freddy. „Fešanda, co?“

Garrick pustil z ruky okraj poodhrnuté opony. „Jo, skutečná krasavice,“ usmál se a spiklenecky zamrkal. „Dík, že jsi mi ji ukázal,“ dodal, otočil se a zamířil ke dveřím vedoucím ze zákulisí ven. Ještě mu zbývala trocha času na pár doušků.

Opřel se o hrubě omítnutou zeď a s příjemným pocitem, který v něm vyvolával chladivý večerní vzduch, se vydatně napil whisky. Zvrátil hlavu, ulehčeně vydechl a vnímal, jak si nápoj propaluje cestu do žaludku. Zamyslel se nad Tobym a Freddym. „Zřejmě ještě slintají obdivem nad tou slečnou Rozkošnou,“ zamumlal a zpola se zasmál, zpola si odfrkl.

Takhle nádherná dívka by to mohla dotáhnout hodně daleko, pokud by měla dost rozumu a dokázala svou krásu zúročit, dřív než povadne. Kdo jiný než Garrick Eastman je schopen nejlépe posoudit, kam člověka umí posunout neodolatelný zevnějšek? Znovu se napil. Nelepí se snad na něj všechny ženy od západu k východu? Ale je mu to k něčemu? Je jen ubohý zpěvák v ubohé kapele, která se trmácí po celé zemi a vystupuje každý večer na jiné štaci. K čertu! Zpěváci jsou placeni ještě hůř než muzikanti.

Freddy a Toby jsou hlupáci. Jednoho dne se jim splní jejich přání, ožení se s nějakou půvabnou hloupou husičkou a po celý zbytek života toho budou litovat. To Garrick měl úplně jiné představy. Chtěl ženu, která by se o něj dokázala postarat.

Z úvah ho vytrhl hluk, který naznačoval, že se hudebníci vracejí na pódium. Dopřál si tedy ještě jeden doušek z placaté lahve ukryté v saku. Když ho vedoucí kapely minule přistihl, jak pije, pohrozil mu vyhazovem. Jenomže uvíznout v nějakém zapadlém městě v Novém Mexiku bylo to poslední, co si Garrick přál. Jeho životní plány vypadaly dočista jinak.

„Líbí se ti tu?“ zeptal se Emmett, když s Laurou kroužil po parketu v rytmu foxtrotu.

„Překvapivě si to tady užívám jako ještě nikdy v životě.“

„Jak to?“

„Těšila jsem se, že se všem svěřím s tou výstavou obrazů v New Yorku –“

„S tou v Greyově galerii?“ skočil jí Emmett do řeči.

Laura se usmála a potřásla hlavou. „Přesně tohle mám na mysli. Připadá mi, že tady o mně všichni víte úplně totéž co já.“

„Cožpak si neuvědomuješ, že jsi místní celebrita? Neuplyne ani jediný týden, aby Montero Bulletin nepřinesl nějaký článek o tom, jak úspěšně si vede slečna Laura Taylorová v umělecké škole.“

„Ale Emmette, to snad ne! Pověz mi prosím tě, že to není pravda.“

„To bych neudělal, ani kdybych mohl. Montero pracuje pro svou celebritu ze všech sil.“

Laura se zastavila a zadívala se na něj zpod svraštělého obočí. „Montero? O čem to mluvíš? Přijela jsem teprve dnes ráno a taťka i Clarry mi od té doby říkají dost divné věci.“

Emmett ji přiměl, aby se s ním znovu ponořila mezi tančící dvojice. „Montero je na tebe zkrátka strašně pyšné,“ vyhrkl těsně nad její hlavou. „Co to Marian, proboha, vyvádí? Čí pozornost se to snaží přilákat?“

Laura se přestala mračit a zadívala se na Marian, která se usilovně otáčela se svým tanečním partnerem před pódiem, tak aby na ni viděli všichni členové kapely. Rozesmála se a prozradila Emmettovi, že Marian tentokrát zahořela láskou k pohlednému zpěvákovi. Pak ho ale sama spatřila na vlastní oči. Byla už zvyklá na ohromené reakce cizích lidí při pohledu na neuvěřitelně krásnou Clarry a nevěnovala jim žádnou pozornost, ale tentokrát zažila něco podobného na vlastní kůži. Ten zpěvák byl totiž víc než krásný. Měl výrazné lícní kosti, díky nimž se zdálo, jako by měl celý obličej vytesaný ze žuly, a přehlížel taneční parket zvláštníma tmavýma smutnýma očima.

„Lauro!“ uslyšela náhle Emmettův hlas, který ji přiměl, aby se znovu podívala na svého tanečníka. „Snad ses do něj taky nezamilovala!“

Vyslala k Emmettovi překvapený pohled a usmála se. „Jsem malířka, nevzpomínáš si? Dívám se na lidi jako na umělecké objekty. Byl by to skvělý model na portrét.“

„Hmmm,“ zamručel Emmett neurčitě, pustil Lauru z náruče, protože hudba právě dohrála skladbu, a oba kapele zatleskali.

„Děkuju ti, Emmette. Asi se půjdu podívat, co dělá Clarry,“ řekla a zamířila k bufetu umístěnému u stěny. „Užíváš si to tady? Tančíš?“ zeptala se mladší sestry, vzala si talířek a položila na něj dva koláčky z bohaté nabídky dobrot, které na taneční večírek přinesly místní hospodyně a gardedámy v jedné osobě.

„Ano, užívám. Asi ano. Ta kapela by ale mohla být lepší.“

„Snad jsi nečekala, že tu bude hrát Eddy Duchin, nebo ano? Jak je daleko Marian s tím svým zpěvákem?“ Laura se zadívala přes sestřinu hlavu na tmavovlasého muže s nádherným vemlouvavým hlasem, který právě otočil hlavu a zachytil její pohled. Laura cítila, jak rudne a jak jí celé tělo od hlavy po paty zaplavuje krev.

„Lauro?“ vyhrkla Clarry a Laura chvatně sklopila oči k talířku, který držela v ruce. „Stalo se něco?“ zajímala se mladší sestra překvapeně. Clarry totiž vnímala všechny mužské pohledy, a tak jí neušel ani ten, který zpěvák vyslal k Lauře. Nijak ji ale nepřekvapil, protože muži jsou už prostě takoví a snaží se upoutat pozornost žen. Vůbec však nechápala Lauřinu reakci. Její sestra si dobře uvědomovala, kam patří, a odjakživa věděla, co má říkat a jak si počínat. Dokonce už v dětství se chovala jako dospělá. Když jim zemřela maminka, snažila se ji tehdy čtrnáctiletá Laura své mladší sestře nahradit, ale už v tomhle věku se projevovala jako pedantka. Teď se na ni Clarry pokusila podívat úplně jinýma, nezaujatýma očima a dospěla k závěru, že je příliš vysoká a příliš neženská, než aby zaujala nějakého muže.

Koniec ukážky

Table of Contents

copyright

Titul

PRVNÍ ČÁST

První kapitola