Peter Hook

UNKNOWN PLEASURES ¦ Pohled do nitra Joy Division

Z anglického originálu Unknown Pleasures: Inside Joy Division

vydaného nakladatelství Simon & Schuster v Londýně v roce 2012

přeložil Milan Janeček

Redakce Patrik Linhart

Odpovědný redaktor Michal Hrubý

Vydalo nakladatelství Volvox Globator, Štítného 17, Praha 3 – Žižkov,

jako svou 1141. publikaci

Vydání první

Praha 2019

Adresa knihkupectví: Volvox Globator, Štítného 16, Praha 3 – Žižkov, 130 00

copyright © Peter Hook, 2012

translation © Milan Janeček, 2019

ISBN 978-80-7511-498-3

S láskou věnováno mé matce Irene a její sestře Jean

Tahle kniha je pravda, celá pravda a nic než pravda...

tak, jak si ji pamatuju!

Peter Hook, 2012.

Úvod

Život je zvláštní. Když píšu, normálně si k tomu nezvu nikoho dalšího. Každý si tutéž situaci pamatuje úplně jinak. Rozpory vás pak jen zmatou a všechno zkazí, začnete pochybovat o sobě i o tom, co se stalo. Dokázal jsem si to tím, že jsem nechal jednoho dobrýho kamaráda přečíst, co jsem napsal. Zareagoval dokonalou hláškou: „A jaký to má vlastně smysl?“

Odpovědi mi prosím posílejte poštou.

Hooky

Prolog (Leden 1978)

První kšeft s Joy Division končí rvačkou. Typický.

Vlastně to nebyl náš první kšeft. Předtím jsme se jmenovali Warsaw, ale z důvodů, které vysvětlím později, jsme pod názvem Warsaw nemohli pokračovat, a museli jsme si vymyslet nový jméno. Jedno z navrhovaných jmen bylo třeba Boys in Bondage a málem jsme se jmenovali Slaves of Venus, což jenom ukazuje, jak jsme byli zoufalí.

Byl to Ian, kdo navrhl Joy Division. Našel to v knížce, kterou právě četl – Dům panenek od autora Ka-tzetnik 135633. Pak nám ji všem půjčil k přečtení. Joy Divisions, neboli Divize radosti, byly v tý knize skupiny židovských žen, který drželi v koncentračních táborech pro sexuální potěšení nacistických vojáků. Utlačovaní, nikoli utlačovatelé. Takovým punkovým způsobem, ve stylu No Future, to bylo přesně to, co jsme tím jménem chtěli říct. Trochu jako Slaves of Venus, ale ne tak pitomý.

Tak bylo rozhodnuto: jsme Joy Division. To jsme vůbec netušili, do čeho jsme se to pustili, neboť nám lidi celou řadu let pokládali tutéž otázku: „Vy jste fašisti?“

„Ne, nejsme žádný zasraný fašisti. Jsme ze Salfordu.“

Každopádně jsme měli koncert v Pips Discotheque (dříve Nice ‘N’ Easy) na Fennel Street v Manchesteru. Byl to náš první oficiální koncert coby Joy Division, i když byl inzerován ještě pod jménem Warsaw (změna jména přišla během Vánoc) a my byli s příchodem večera pěkně nažhavení – zvláště já, protože jsem byl ten den venku a koupil jsem si úplně novou kytaru.

Z tý starý jsem byl od natáčení našeho EP An Ideal for Living dost paranoidní. Barney mi tvrdil, že je rozladěná mezi F a G. Nevěděl jsem, co to znamená, ale znělo to vážně. Tak jsem si našetřil na novou, což byla Hondo II, kopie Rickenbacker Stereo (ukecal jsem prodavače z 99 liber na 95), a ten den měla svůj debut. Ale nejen to, pozval jsem na náš koncert spoustu kamarádů – Salfordskou partu, jak jsme jim říkali: Alexe Parkera s bratrem Ianem, Twinnyho a všechny z Flemish Weaver, což bylo předměstí Salfordu a moje rodiště.

Před začátkem koncertu poslouchal Ian Curtis Trans-Europe Express od Kraftwerk, který lezlo ze zvukový aparatury. Tuhle desku miloval. Musel ji vnutit DJovi, aby ji pustil jako naše intro. Nejsem si jistý, zda se chtěl na pódium dostat z tanečního parketu, nebo co vlastně zamýšlel. Ale byl na parketu a kopal do rozbitých sklenic, zatímco hrálo Trans-Europe Express. Napůl kopal do těch sklenic a napůl zároveň tančil.

Už jsme věděli, že je Ian cílevědomý, a poslední dobou jsme taky zjistili, jak umí být občas náladový. Dalo by se říct, že právě procházel fází vzpurnosti. Byla to samozřejmě taková frontmanská póza, ale částečně za tím byla i jeho fascinace Iggy Popem, a v neposlední řadě i frustrace – frustrace, že jsme se nemohli nikam dostat, že ostatní manchesterský kapely na tom byly líp než my, že měly víc koncertů než my. The Drones vydali desku. The Fall, The Panik a Slaughter & the Dogs měli venku singly a jejich nahrávky neměly tak zahuhlaný a mizerný zvuk jako ty naše. A k dovršení všeho jsme byli v klubu, měli jsme odehrát první koncert jako Joy Division, a přitom dorazilo jen asi třicet lidí, dvacet z nich byli moji kámoši.

Všechno to doléhalo i na nás ostatní – na mě, Steva a Bernarda, ale Ian s tím měl větší problém než my. Pravděpodobně proto, že zatímco my ostatní jsme bydleli u rodičů, on byl ženatý. Kapela tak pro něho nejspíš byla víc součástí reálnýho života, něco, co nějakým způsobem musel rozpohybovat.

Ale možná jen melu úplný hovna. Možná, že Ian kopal do těch sklenic jen proto, že byl ožralej a taky se tak cítil. Ne že by na tom vůbec záleželo: vyhazovačovi bylo jedno, jestli si Ian vybíjí svý frustrace, vytváří auru umělce nebo co. Viděl jen pitomce, který rozkopává rozbitý sklo. Přiřítil se, popadl ho za zátylek, odtáhl ke dveřím a vyhodil ven.

Paráda. Někdo nám to přišel oznámit. Takže místo toho, abychom šli na pódium, museli jsme my tři jít ke dveřím a prosit vyhazovače, aby Iana pustil zpátky.

On na to odpověděl: „Nasrat, je to idiot, kterej tady kope do rozbitýho skla…“ A my na to: „Jasně, ale ten idiot je náš zpěvák, kámo – je to zpěvák naší kapely – musíš ho pustit zpátky. No tak, kámo…“

Nakonec, po dlouhém uprošování, vyhazovač povolil a pustil Iana zpátky. Konečně jsme se dostali na pódium, asi o dvacet minut později, podívali se do davu – pokud se to tak dá nazvat – a tam byli úplně vepředu všichni moji kámoši a pokřikovali na mě: „Čááááu, Hoooky. Jak to de, Hooky?“ Culili se na mě a zdvihali palce. Pomyslel jsem si, že je fajn, že se ukázali, ale ty úsměvy a palce si mohli odpustit. My v Joy Division jsme byli velice vážní. Spíš jsme preferovali mračení se.

Mezitím mi Barney dával kapky: „Ti tvoji kámoši by se mohli trochu chovat.“ A Ian, ten drzej hajzl, mu přitakával.

Pak Ian ohlásil: „Tak jsme tady. My jsme Joy Division a tohle je … Exercise One.“ A já zaujal pózu se svou skvělou novou kytarou Hondo II a praštil jsem do první noty první písničky, což bylo E.

Akorát že místo první noty z Exercise One se ozvalo jen hlasitý boing a všichni se otočili na mě.

Do hajzlu! Struna vyskočila z kytary. Zasunul jsem ji zpátky přes nultý pražec, až zapadla do otvoru a praštil do ní znovu.

Boing.

Znovu vyskočila.

Kurva, kurva, kurva drát!

Bylo to nějaká chyba na kytaře, vážně. Musel jsem ji při hře přidržovat palcem a prstem. Když už jsem začal chytat ten grif, podíval jsem se do publika a viděl Alexe Parkera, což byl můj velmi dobrý kamarád, jak se najednou začal prát se svým bráchou Ianem.

Jen klídek, pomyslel jsem si, ostatní je srovnaj. Jasně, hromada lidí z Flemish Weaver se přihnala, aby je od sebe roztrhla. Ale padlo několik dalších ran, kdosi šel k zemi, a místo aby rvačka skončila, nabývala na objemu a postupně eskalovala tak, že se prali všichni moji kamarádi, zkrátka obrovská změť pěstí. Převalovali se před námi tam a zpátky jako obří koule, zatímco my jsme stále hráli. Můj Bože! Zbytek kapely se koukal na ně a potom na mě, a jak se před námi valila ta velká koule rváčů, probodávali mě pohledem Samozřejmě, že ten vyhazovač, co předtím vyhodil Iana, nebyl nikde k nalezení. Rvačka tak byla ponechána svýmu osudu a my jsme prostě hráli. Ztuhlí jak vemena, ale hráli jsme dál.

Jenže pak to vyvrcholilo. Zbytek publika se vyrojil dopředu, vrhli se na moje kámoše a začali je mlátit. Což mě samozřejmě vytočilo. Takže jsem tyhle vetřelce začal z pódia kopat do hlav.

„Co kopeš mýho kámoše, ty zmrde!“

„Hele, vykašlete se na to.“

„Zasraný liverpudliáni!“

A tak jsem je tam kopal do hlav, snažil se hrát Exercise One a ještě jsem musel držet strunu. Zbytek kapely byl nasranej, že jsem přitáhl svoje kámoše. Do prdele!

Nakonec se objevil vyhazovač. Měl sebou pár kámošů a začali rozbíjet hlavy. Nejdřív vykopali ty z Flemish Weaver a pak ty z Liverpoolu. A tak jsme dohrávali svůj koncert pro prázdný sál, já se svojí strunou a Ian, Barney a Steve, který se na mě dívali, jako by mě chtěli zaškrtit. Bylo to příšerný, absolutně, kurevsky hrozný. Byl to první koncert jako Joy Division a my pak neměli další celý dva měsíce, což nám připadalo jako fakt hodně dlouho. Jak říkám, rozhodně ta nejhorší věc na světě.

Co jsme ale tehdy mohli tušit, že jo?!

1

VHLED

Tohle jsme měli celých sedmnáct dní: kuře a hranolky

Narodil jsem se někdy ve čtyři odpoledne v nemocnici Hope v Salfordu, 13. února 1956 – a ne, nebyl to pátek třináctýho, bylo to pondělí.

Matka: Irene Actonová. Byla tvrdohlavá, zarputilá a měla železnou vůli. Jinými slovy typická matka ze severní Anglie. Otec: John (Jack) Woodhead. Pracoval jako řidič pro sklárny Frederick Hampson v Salfordu. Jejich sídlo zůstalo jako jedno z mála stát, když se městská rada v sedmdesátých letech rozhodla Salford srovnat se zemí a vybudovat jej úplně od píky. Pořád kolem něj jezdím.

Moje první vzpomínka je, jak sedím v kočárku na mole v Blackpoolu a někdo mě krmí hranolky. Nejspíš to byla teta Jean. Nedlouho poté se moji rodiče rozešli a zažádali o rozvod. Jako důvod byla uvedena krutost vůči podavateli – mojí matce. Samozřejmě ji mlátil. Byl to tehdy takový salfordský zvyk, že se chlap nalil a pak zmlátil manželku. Ale poslední kapkou bylo to, že si našel jinou. Matka ho za to nenáviděla. Nenáviděla ho až do svý smrti. A i když pak potkala Billa, vzala si ho a byli spolu dalších čtyřicet let – čtyřicet let – stejně mýho otce nenáviděla, dokonce i po jeho smrti. Nechtěla o něm ani slyšet. Taková to byla žena.

Potom, co se rozešli, šli jsme já, matka a můj mladší brácha Chris, bydlet k babičce. Jakmile matka splatila koberec do naší haly ve starém domě, protože nevěřila, že by to zaplatil Jack (nechtěla, aby si naši věřitelé mysleli, že je nespolehlivá – bylo to velice hrdá žena), žili jsme nějakou dobu docela normálním životem dělnický rozvedený rodiny – dva pokoje v patře, dva v přízemí, venkovní záchod a díra na uhlí. Žili jsme v Jane Street v Langworthy v nádhernym, starym a špinavym Salfordu. Když jsem o mnoho let později viděl film Control, ani jsem si nevšiml, že je černobílý, protože přesně takhle vypadalo moje dětství: temný, hnědý a se smogem barvy vlhký krabice. A takhle tehdy vypadal celý Manchester.

Jako děti jsme neměly jiný povyražení, než se potulovat po okolí, kopat do plechovky nebo strkat špejle od lízátka do horkýho asfaltu. Naším hřištěm byl celý Salford. Ráno nás pustili ven a doma jsme měli být na čaj. Pamatuju se, že jsem se párkrát ztratil a domů mě dovedli policajti. Poprvý jsme dostali nějaký dárky – bylo to na Vánoce –, když se k nám připojil Bill. To mi bylo nějakých pět. Dvořil se naší mámě, takže mě a Chrise zahrnoval dárky. Pamatuji se, jak jsem ráno o Vánocích přišel a byly tam dárky, nic takovýho jsem do tý doby neviděl. Mě i bráchovi koupil šlapací auto a k tomu ještě spoustu dalších věcí. O těchto Vánocích nás zkazil až do morku kostí – poprvý a naposledy. Pak už jsme zase dostávali jen pomeranče a ořechy.

Bill se jmenoval Ernest William Hook. Myslel jsem si, že byl svobodný, když potkal naši mámu, ale o mnoho let později jsem se dozvěděl, že už předtím byl ženatý a měl dvě dcery. Zjistil jsem to jednou odpoledne po zápase – hráli samozřejmě United. Vždycky jsem si koupil program a vzal si jej k Billovu otci, dědovi Hookovi. Byl to takový starší, ale super chlápek, který míval na salfordským tržišti se svou ženou stánek s oblečením z druhý ruky. Po její smrti žil na předměstí. Na poličce měl fotku se dvěma dívkami. Nevinně jsem se ho zeptal...

„Kdo to je, dědo?“

„Druhá rodina tvýho táty,“ odpověděl. Ještě dnes mi přijde divný, že se o nich u nás nemluvilo.

Na začátku, když si Bill namlouval naší mámu, tak se k nám choval opravdu pěkně. S bráchou jsme mu jedno odpoledne nalili šálek čaje do nádrže na benzín (nejspíš jsme na něho žárlili, protože jsme byli zvyklí mít mámu pro sebe) a on nám nedal ani výprask! Jenom nám vynadal. Ale během let nám začalo dávat smysl, proč má někde skrytou/ignorovanou rodinu, protože s ním začalo být docela trápení. Občas dokázal být pořádný pitomec, zvlášť o Vánocích. Měl jednu průpovídku: „Pokud mám problém já, máme problém všichni.“ A myslel to vážně. Sám to dnes používám, abych naštval svoje děti.

Jednou z jeho mála výhod byly peníze. Byl velice schopný opravář. Znáte ty přístroje na vyfukování skla, na kterých se vyrábějí sklenice a zavařovačky a podobně? Jeho práce bylo je opravovat a cestoval kvůli tomu po celým světě: Singapur, Indie, Karibik – byl to zkušený cestovatel a jediný člověk v naší ulici, který měl auto – Riley RMB, 2,5 litrový čtyřdveřák, do kterýho jsme nalili ten čaj. Taky nám koupil televizi, která byla – opět – jediná v naší ulici. Lidi u nás stáli frontu, aby se na ni mohli podívat, a my byli najednou populární. To je další z mých raných vzpomínek: já a Chris se plížíme, poté, co jsme byli uloženi do postelí, na vrchol schodiště a posloucháme Coronation Street.

Nastoupil jsem do školy Stowell Memorial a miloval to tam. Byl jsem šťastný. Máma a Bill se vzali – ten den jsme zůstali s babičkou doma – a krátce potom nám bylo oznámeno, že Billovi nabídli novou práci. A tak jsme se stěhovali. Firma se jmenovala Jamaica Glassworks a přesně tam jsme zamířili: stěhovali jsme se na Jamajku.

To bylo v roce 1962. Bill odcestoval napřed a o pár dnů později jsme jeli já, máma a Chris a všechny naše světský propriety do Southamptonu. Já k sobě tiskl pytlík s vojáčky. V přístavu nás přivítala obrovská bouře a kvůli špatnýmu počasí nám museli spustit provaz do člunu a vytáhnout nás na něm. Byli jsme úplně ztuhlí strachy z obřích vln, hluku motorů a z námořníků, který na nás křičeli, jak nás tahali na palubu lodi. Když přišla řada na mě, plastový pytlík se roztrhl a moji vojáčci se vysypali do rozbouřenýho moře. V ruce mi zůstal jen ten rozedraný pytlík.

A pak ta samotná plavba. Můj Bože!

Měli byste vědět, že moje matka je ten nejkonzervativnější strávník, jakýho si dokážete představit. Sotva dokázala pozřít něco, co pocházelo jižně od Salfordu. Takže když jsme skončili na italským zaoceánským parníku, který směřoval na Jamajku, byla úplně vyděšená, protože tam měli jen jednu věc, kterou mohla pozřít. Což znamenalo, že měli jen jednu věc, kterou jsme mohli jíst já a brácha: kuře a hranolky. Sranda je, že tohle jídlo pořád miluju – suchý, s trochou soli a spoustou pepře –, ačkoli Bůh ví proč, protože si vždycky vzpomenu na naši plavbu. A tohle jsme měli celých sedmnáct dní: kuře a hranolky. Při dětský večeři jsme sledovaly, jak na palubě dělají ledový sochy a jak připravují obrovský zákusky pro pozdější posezení dospělých. Máma nám tvrdila, že si nesmíme žádný zákusek dát, protože jsou špinavý.

Chrisovi tehdy byly tři. Byl to křikloun, žádný spáč, a mám pocit, že prokřičel celou cestu do Západní Indie. Byli jsme kvůli tomu značně neoblíbení – zvláště během odpoledne, kdy si chtěl každý zdřímnout na palubě. Vrcholem všeho bylo, že jsme všichni trpěli mořskou nemocí a sotva jsme vycházeli z kajuty – kromě jedný památný výjimky, kdy jsem běžel chodbou, upadl a rozbil si nos. Krev stříkala všude kolem. Na druhou stranu jsme měli zastávky na několika úžasných místech – v Bilbau, na Madeiře, na Kanárských ostrovech a na Trinidadu. Ale stejně jsme nikde nejedli a vždycky si došli zpět na palubu a dali si prověřený kuře a hranolky. Cesta se zdála být nekonečná, ale – kromě toho, že při kotvení Chris málem spadl přes palubu, protože na molu viděl Billa – jsme dorazili živi a zdrávi.

Na Jamajce nás ubytovali v pronajatým, samostatně stojícím bungalovu, který měl tři ložnice a záchod uvnitř domu – to bylo první místo, kde jsem do tý doby žil, který mělo záchod uvnitř. A všechny podlahy byly z mramoru. Jednoho dne k našim dveřím přišli dva černoši a ptali se, zda mohou sesbírat mízu z našich lagenárií, a na oplátku že nám vyrobí maracas. Ty správný maracas se vyrábí právě z plodů lagenárií – vydlabe se vnitřek, dovnitř se dají nějaký kameny a je to. Máma jim odpověděla: „Jasně, proč ne.“ Tihle chlápci nařízli kůru, shodili všechny plody a udělali dva páry maracas – pro mě a pro bráchu – a byli fuč.

A pak se rozpoutalo peklo. Ten strom musel být plný pavouků a tu noc vzali náš dům útokem. Byly jich určitě stovky. Byli obrovští a určitě jedovatí. Rozhodně žrali lidi. Bill pobíhal kolem dokola a pobíjel je, zatímco já, máma a Chris jsme stáli na stole a křičeli. Pak jsme si probili cestu do ložnice, v níž Bill zabíjel botou všechny pavouky, který se k nám snažili dostat pode dveřmi, a my tam stáli a kvíleli. Nedělám si srandu! Bylo to jako v hororu. Jen si na to vzpomenu a naskočí mi husí kůže. Doteď nenávidím pavouky. Pevnost Boyard pro mě rozhodně není (i když mi loni nabídli účinkování).

Nedlouho potom jsme se přestěhovali na Phoenix Avenue 31 v Kingstonu, což byl taky samostatně stojící bungalov s fantastickými, nádhernými pozemky, na kterých rostly ananasy. I tenhle bungalov měl záchod uvnitř, ještě krásnější mramorový podlahy, a dokonce i služebnictvo. Poslali nás do soukromý školy Surbiton Preparatory, která byla děsivá. Učitelé na nás křičeli a museli jsme se učit psát a hláskovat, což se v Salfordu, když vám bylo šest, nedělalo. Ale brzy jsme si zvykli, výhodnou navíc bylo, že odpoledne bylo na učení příliš horko, a tak jsme končili o půl třetí. Celkově vzato to mohly být idylický časy, až na to, že se to tehdy začalo trochu srát: za prvý mezi mámou a Billem a za druhý na Jamajce, kdy místní začínali mít dost toho, že všechny obchody jsou v rukou bílých a Číňanů, a začali je vyhazovat – obchody brali útokem, vyhodili majitele a obsadili to tam. V tu samou dobu přepadli a vykradli spoustu domů, lidi byli okrádáni na ulici a v Kingstonu, nedaleko od místa, kde jsme bydleli, vypukly nepokoje. Ve vzduchu viselo nebezpečí. Na ulici jste mohli vidět policajty, jak se snaží vymlátit ze zlodějů duši. Pronásledovali je, a když je chytli, sedli si na ně a pažbami pistolí jim dávali strašnej kouř.

Bill přestal chodit domů. Spoustu času trávil popíjením v klubu ve sklárně, kam po směně chodil. K nám se choval jako kunda, ale s každým jiným byl ten nejlepší kamarád. A byl jedním z mála bělochů, který se v práci přátelili s černými. Nejdřív šel popíjet s bílými, a pak pokračoval s černými. Hádám, že proto byl náš dům jediný v ulici, který nikdy nevykradli. V noci máma seděla na verandě s bednou piva Red Stripe a čekala, až Bill přijde domů. Byla stále opilejší a naštvanější, a když konečně přijel domů, křičeli na sebe. S bráchou jsme se obvykle krčili za gaučem a já si přál, aby Bill chcípl. Oni se mezitím honili po domě, řvali na sebe a všechno rozbíjeli na cimprcampr. Potom ji začal bít, načež ona na něho zaútočila vysokým podpatkem a rozhodně mu vrátila všechno, co dostala. Když skončili, náš dům vypadal jako po bombovém útoku. Druhý den ráno to dala služka zase do pořádku a všechno bylo krásně uklizený a připravený pro další hádku.

Nic nemůže být dokonalý. To, že se máma s Billem mydlili, byla docela malá cena za to, že jsme tu měli fantastický počasí, luxusní dům, auto a peníze. Navíc máma pracovala pro Jamajský úřad pro turismus, takže jsme dostávali volný vstupenky do všech resortů a mohli se poflakovat po sportovních klubech. Pamatujete si, jak jsem říkal, že život v Salfordu byl černobílý? Tak na Jamajce byl rozhodně barevný.

Takže, co jsme udělali? Vrátili jsme se do Salfordu.

Mámě se stýskalo. To byl ten problém. Nesnášela místní jídlo a chyběly jí matka a sestra. A proto, když mělo dojít k prodloužení Billovy smlouvy, přesvědčila ho, abychom se odstěhovali zpět do Salfordu, což se určitě stalo předmětem mnoha velkých hádek, protože on chtěl samozřejmě zůstat na Jamajce. Taky se něco proslýchalo o nějaký Američance. Vzpomínám si, jak mě jednou v noci opilá máma strčila do našeho modrýho Fordu Prefect a vyrazila je oba zabít s kuchyňským nožem v ruce. Problém byl, že neuměla řídit – a navíc, nevím, jestli jste někdy zkoušeli naučit řídit s kuchyňským nožem v jedný ruce a cigaretou ve druhý, ale je to docela těžký. Přískoky jsme projeli několik křižovatek, pak si to máma naštěstí rozmyslela a přískoky jsme se zase dostali domů. Ještě teď se divím, proč s sebou nikdy nebrala Chrise. Měl štěstí, parchant.

Když přišlo na stěhování, prosadila si svou (a protože znám svou mámu, je mi jasný, že vůbec nebylo pochyb o výsledku) a Bill se podvolil. Nejspíš si myslel, že stejně snadno najde dobrou práci v Manchesteru. V okolí byla spousta skláren a stejně měli ušetřeno dost díky práci na Jamajce, takže jsme na tom byli finančně docela dobře.

Tedy byli bychom, nebýt toho, že v den, kdy jsme měli letět domů (poprvý jsem měl letět letadlem), nás navštívili dva policajti a inspektor z berňáku, který tvrdili, že Bill nezaplatil daně. Věděli, že má u sebe peníze, protože si je vybral z banky, aby se s nimi vrátil, a nechtěli nás nechat odletět, dokud jim nezaplatí. Tihle chlápci z něho nakonec vymáčkli úplně všechny úspory a domů jsme se vrátili bez peněz.

To bylo v létě 1966. Bylo mi deset. Všichni kolem šíleli, protože Anglie vyhrála mistrovství světa ve fotbale, a my jsme vrátili z Jamajky, z našeho luxusního domu s mramorovými podlahami, záchody v bytě a služkami a nastěhovali jsme se do salfordskýho „dva v patře, dva v přízemí“ s venkovním záchodem a dost nešťastným otčímem, který už nikdy nesehnal práci ve sklárnách a který kvůli tomu byl, jak šla léta, stále zahořklejší.

Na chvíli jsme se nastěhovali zpátky k babičce, ale brzy jsme se přestěhovali do čtvrti Ordsall, která ležela jen o kousek dál, do Rothwell Street 32, hned vedle vchodu do parku. Zaplatili jsme za to kolem 300 liber. Nastoupil jsem na základku Regent Road, smíšený školy, kde moje teta Jean pracovala v jídelně. To bylo super nejen proto, že jsem dostával tuny pudinku, ale i proto, že jako navrátilec z Jamajky jsem byl něco jako outsider a potřeboval jsem všechny spojence, který byli po ruce. Na Jamajce byly děti daleko přede mnou a já je musel dohonit. Což znamenalo, že jsem byl o míle napřed proti dětem ze Salfordu. Teď jsem sklízel úspěchy díky svýmu rukopisu. To bylo super a v tomhle jsem mohl být v klidu. V Regent Road jsem se měl docela dobře. Zase jsem měl k dispozici celý Salford a kromě pár narážek na můj velký nos a odzbrojující stydlivost, když došlo na děvčata, jsem si to užíval.

Jsem si jistý, že to byl důvod, proč jsem udělal závěrečný zkoušky – ve srovnání s ostatními jsem měl dost dobrý vzdělání a v tý době jste museli být hodně chytří, abyste se dostali na gymnázium. Tehdy to chodilo tak, že když jste neudělali závěrečný zkoušky, pokračovali jste na druhý stupeň, kam se dostali ti nejtupější, nebo na technický obor, pokud jste byli někde ve středu. A když jste byli chytří, tak jste šli na gymnázium. Kdybych neměl tu zmiňovanou výhodu, nikdy bych se na tak dobrou školu nedostal.

Konec ukázky

Table of Contents

Úvod

Prolog (Leden 1978)

1

Vhled

Tohle jsme měli celých sedmnáct dní: kuře a hranolky

Nepořádek

Přenos

Láska nás rozdělí

Obřad