THE PILLARS OF THE EARTH

Copyright © 1989 by Ken Follett

First published 1989 by Macmillan

Copyright in this Translation © 2014 by Macmillan

Translation © Jan Jirák, 2001, 2009

ISBN 978-80-242-4546-1

Marie-Claire,

kterou chovám jako oko v hlavě

PŘEDMLUVA

Nic nikdy nedopadne tak, jak si to člověk naplánuje.

Když vyšly Pilíře země, spoustu lidí to překvapilo. Mne taky. Všichni mě znali jako autora napínavých příběhů. A pokud někdo s něčím jednou dosáhne v knižním průmyslu úspěchu, udělá nejlíp, když po zbytek života napíše jednou za rok knížku stejného ražení, a má po starostech. Šašci se nemají snažit hrát Hamleta. Hvězdy populární hudby nemají skládat symfonie. A já neměl dávat v sázku svou pověst tím, že bych napsal něco, co se ke mně nehodí a čím si dávám laťku trochu moc vysoko.

Ještě ke všemu nevěřím v Boha. Prostě nemám to, čemu se říká duchovní rozměr. Jak tvrdí můj agent, se mnou je největší potíž v tom, že nejsem trýzněná duše. Rozhodně ode mne nikdo ani ve snu neočekával, že bych napsal příběh o stavbě chrámu.

Takže Pilíře jsou kniha, která se ke mně ani trochu nehodí – však jsem ji taky málem nenapsal. Rozepsal jsem ji, pak jsem toho nechal a deset let jsem se na rukopis ani nepodíval.

Jak to celé začalo?

Když jsem byl malý kluk, patřila naše rodina do puritánské náboženské skupiny, která si říkala Plymouthští bratři. Naším kostelem byla holá místnost s řadami židlí kolem stolu uprostřed. Malby, sochy a vůbec výzdoba byly zakázané. Sekta navíc zrazovala všechny své členy od návštěv cizích kostelů. A tak jsem vyrůstal, aniž bych měl tušení o bohaté evropské architektonické tradici stavění velkolepých dómů.

O psaní románů jsem se začal pokoušet, když mi bylo asi pětadvacet a pracoval jsem jako reportér v londýnském listu Evening News. Tehdy jsem si uvědomil, že jsem nikdy nevěnoval příliš velkou pozornost městskému prostředí kolem sebe a že nemám slovní zásobu na to, abych popsal budovy, v nichž moje postavy prožívají svá dobrodružství. Tak jsem si koupil Přehled evropské architektury od Nikolause Pevsnera. Ta kniha mi nabídla oči, jimiž jsem se mohl dívat na stavby obecně a na kostely zvlášť. Když Pevsner mluví o středověkých katedrálách, vyjadřuje se vskutku zaníceně. Vynalezení lomeného oblouku, píše, je vpravdě jedinečnou událostí v dějinách, vždyť tohle vyřešení technického problému – jak stavět vyšší kostely – bylo současně mimořádně krásné.

Krátce po přečtení Pevsnerovy knihy mě redakce listu poslala do východoanglického města Peterborough. Už dávno jsem zapomněl, kvůli čemu jsem tam vlastně jel, ale po zbytek života si budu pamatovat, co jsem udělal, když jsem úkol splnil. Musel jsem asi hodinu čekat na vlak jedoucí zpátky do Londýna, vzpomněl jsem si na Pevsnerův fascinující a zanícený popis středověké architektury a šel jsem si prohlédnout peterboroughskou katedrálu.

Byl to jeden z těch okamžiků, na které se nezapomíná.

V západní stěně katedrály v Peterboroughu jsou tři obrovské gotické oblouky, jako by to byl vchod pro obry. Jádro stavby je starší než obvodové zdivo, proto majestátní hlavní chrámovou loď lemují boční lodě s pravidelnými, oblými románskými oblouky. Je to současně povznášející i krásné – jako všechny velké dómy. Ale je v tom ještě něco navíc. Díky Pevsnerově knize jsem měl alespoň nepatrnou představu, kolik se na takovou stavbu muselo vynaložit úsilí. Věděl jsem, jak se lidstvo snažilo stavět stále vyšší a krásnější chrámy. Chápal jsem postavení této stavby v historii, ve své historii.

Peterboroughská katedrála mi učarovala.

Návštěvy katedrál se staly mým koníčkem. Vždycky jednou za několik měsíců jsem si vyrazil do některého starého anglického města, ubytoval se v hotelu a začal zkoumat zdejší dóm. Tak jsem navštívil Canterbury, Salisbury, Winchester, Gloucester a Lincoln. Každá stavba je svým způsobem jedinečná a každá mi vyprávěla svůj příběh. Většině lidí stačí hodinka až dvě na to, aby „udělali“ nějakou katedrálu, já na to potřeboval několik dní.

Již samotné kameny prozrazují, jak stavba probíhala: přerušení prací a jejich opětovné obnovení, poškození a opravy, rozšiřování v dobách blahobytu a hold mužům, kteří nakonec platili účty, vtělený do okenních tabulek zalévaných do olova. Leccos vypovídá i to, jak je chrám ve městě umístěn. Lincolnská katedrála stojí přes ulici proti hradu, takže náboženská a vojenská síla si tu dýchají do obličeje. Winchesterský dóm se tyčí uprostřed pravidelné sítě uliček navržených středověkým biskupem, který se o sobě domníval, že dokáže naplánovat celé město. Salisburský svatostánek se ve třináctém století přestěhoval z návrší, které bylo asi snadné bránit (zbytky staré katedrály tam lze dodnes vidět), na otevřenou louku, aby ukázal, že zavládl trvalý mír.

Celou dobu mi nedala spát jedna otázka: Proč se vlastně tyhle chrámy stavěly?

Existují na ni jednoduché odpovědi – pro slávu boží, pro marnivost biskupů. Jenže tyto důvody mi nestačily. Budování středověkých katedrál je ohromující evropský zvyk. Stavitelé neměli pořádné nástroje, neovládali matematiku stavebního inženýrství a jejich zaměstnavatelé byli ubožáci: ani nejbohatší z princů nebydlel tak, jak si žije, řekněme, vězeň v moderní věznici. A přesto nechávali budovat nejkrásnější chrámy, jaké kdy existovaly. A stavěli je tak dobře, že vydržely staletí, takže je dnes můžeme zkoumat a obdivovat.

Začal jsem o těchto chrámech číst kdeco, ale zjistil jsem, že dostupná literatura není dostačující. Našel jsem v ní spoustu estetických výkladů o vznosnosti, ale málo informací o tom, co se kolem výstavby dělo. Pak jsem narazil na knihu Jeana Gimpela Stavitelé katedrál. Gimpel, černá ovce rodiny obchodníků s uměleckými předměty, na tom byl podobně jako já a neměl dost trpělivosti na výklady o tom, jestli horní část chrámové lodi „působí“ esteticky. Jeho kniha pojednává o špinavých a chudých obyvatelích chatrčí, kteří ty pohádkové budovy nakonec stavěli. Gimpel prozkoumal výplatní listiny francouzských klášterů a zajímal se o to, kdo ve skutečnosti byli tihle stavitelé a kolik si vydělali peněz. Jako první si například všiml, že nepřehlédnutelnou menšinu mezi těmi, kdo se na stavbách chrámů podíleli, tvořily ženy. Středověké kláštery byly sexistické, ale katedrály stavěli jak muži, tak ženy.

Ve své další knize, Středověký stroj, mě Gimpel poučil, že středověk je období rychlého technického rozvoje, během kterého se energii zvodních kol podařilo využít v celé řadě výrobních postupů. Brzy jsem se začal zajímat o život ve středověku vůbec. A postupně jsem si vytvářel představu o tom, že stavění velkých katedrál muselo středověkým lidem připadat jako docela rozumné počínání.

To není jednoduché vysvětlit. Trochu to připomíná skutečnost, proč lidé dvacátého století vynakládají obrovské prostředky na prozkoumání vesmíru. V obou případech sehrává roli celá spleť nejrůznějších vlivů: vědecká zvídavost, obchodní zájmy, politické soupeření a duchovní touhy lidí uvázaných k zemi. Nabyl jsem dojmu, že existuje jen jediný způsob, jak celou tuhle spleť zmapovat: napsat román.

Někdy v roce 1976 jsem si sestavil půdorys románu a napsal zhruba čtyři kapitoly. Poslal jsem je svému agentovi Alu Zuckermanovi aten mi odepsal: „Vytvořil jsi tapiserii. Teď potřebuješ řadu vzájemně propojených melodramat.“

Když se dnes za tou dobou ohlížím, je mi jasné, že jsem v sedmadvaceti nebyl schopen takový román napsat. Byl jsem jako malířský tovaryš, který se v koutě učí malovat vodovkami, a najednou se rozhodne, že stvoří velké plátno olejovými barvami. Pokud jsem chtěl dostát svému cíli, musela vzniknout dost obsáhlá kniha, zabírající několik desetiletí a oživující větší část středověké Evropy. Psal jsem v té době mnohem nenáročnější knihy, a stejně jsem řemeslo stále ještě pořádně neovládal.

Odložil jsem knihu o katedrálách a přišel s jiným nápadem, s napínavým příběhem o německém špionovi ve válečné Anglii. To naštěstí bylo v mých silách, a tak se pod názvem Oko jehly (The Eye of the Needle) zrodil můj první bestseller.

Následujících deset let jsem psal výhradně napínavé, dobrodružné příběhy, ale i nadále jsem navštěvoval katedrály a myšlenka napsat

o nich knihu mě nikdy neopustila. Vrátil jsem se k ní v lednu 1986, když jsem dokončil svůj šestý thriller, Kdo lehá se lvy (Lie Down with Lions).

Nakladatelé z toho byli nesví. Chtěli další špionážní příběh. Ani přátelé z toho neměli velkou radost. Věděli, že mám rád úspěch. Nepatřím mezi autory, kteří si nad propadákem řeknou, že kniha je ve skutečnosti dobrá, ale nemá odpovídající čtenáře. Píšu proto, abych lidi bavil, a jsem rád, když se mi to daří. Z neúspěchu bych měl mizerné pocity. Nikdo se mi nápad s knihou o stavění katedrál nesnažil vymluvit, ale mnoho lidí vyjádřilo jisté obavy.

Jenže já neměl v plánu sestavit „těžkou“ knihu. Chtěl jsem napsat dobrodružný příběh plný barvitých postav, ctižádostivých, křivých, přitažlivých, odvážných i mazaných. Chtěl jsem, aby romantický příběh středověkých katedrál zaujal čtenáře stejně, jako kdysi zaujal mě.

Tehdy jsem si osvojil způsob práce, který mi vydržel dodnes. Nejdřív si napíšu náčrt příběhu, z něhož je jasné, co se odehraje v daných kapitolách a jaké jsou jednotlivé postavy. Jenže tahle kniha byla jiná než ostatní. Ze začátku to šlo snadno, ale jak se děj odvíjel přes celá desetiletí a postavy dospívaly a zrály, začalo pro mne být najednou obtížné vymýšlet jim další a další životní zvraty a kotrmelce. Došlo mi, že napsat jednu dlouhou knihu je daleko těžší než dát dohromady tři krátké.

Hrdinou příběhu musel být někdo, kdo by snesl označení Člověk víry. To pro mě bylo složité. Dělalo mi potíže probudit v sobě zájem o postavu, která se soustřeďuje na posmrtný život (bude to ostatně dělat problémy i mnohým čtenářům). Aby byl převor Philip sympatičtější, obdařil jsem ho velice praktickou vírou, schopností stát nohama na zemi a zájmem o lidské duše tady na tomto světě, ne až v nebi.

Taky mi dělal potíže Philipův pohlavní život. Ve středověku se od všech mnichů a kněží čekalo, že budou žít v celibátu. Z toho by logicky mohlo plynout dramatické napětí v člověku, který svádí strašlivý boj se svým chtíčem. Jenže pro tohle téma jsem se nedokázal nadchnout. Vyrůstal jsem v šedesátých letech a vždycky jsem stál na straně těch, kteří s pokušením bojují tak, že mu podlehnou. Nakonec jsem převora Philipa zařadil do té menšiny lidí, pro které sex opravdu mnoho neznamená. Převor je jediná postava, kterou jsem kdy vytvořil, jež bere celibát vesele.

Spojil jsem se s Jeanem Gimpelem, který mě o deset let dříve tak ovlivnil, a ke svému úžasu jsem zjistil, že bydlí v Londýně, a ještě ke všemu ve stejné ulici jako já. Najal jsem si ho jako poradce. Stali se znás přátelé a protivníci ve stolním tenisu. Vydrželo nám to až do jeho smrti.

V březnu následujícího roku, tedy 1987, jsem měl načrtnuté všehovšudy dvě třetiny knihy. Rozhodl jsem se, že to musí stačit, a začal jsem psát.

Do prosince jsem měl jen dvě stě stran.

Bylo to naprosto zdrcující. Pracoval jsem na textu dva roky a měl jsem v ruce jen hrubý nástin několika kapitol. Nemohl jsem psaním téhle knihy strávit zbytek života. Jenže co jsem měl dělat? Pravda, mohl jsem rukopis odložit a napsat další napínavý příběh. Anebo jsem mohl pracovat usilovněji. Psával jsem tehdy od pondělka do pátku a v sobotu dopoledne jsem vyřizoval obchodní korespondenci. Někdy v lednu 1988 jsem začal psát od pondělí do soboty a dopisům se věnoval v neděli. Výsledek byl rázem znát – částečně proto, že jsem dělal o den déle, ale hlavně proto, že práce tím byla daleko intenzivnější. Rozuzlení příběhu, které jsem neměl napsané v náčrtu, vyřešil náhlý záblesk inspirace, který mi vnukl, abych zapletl svoje hlavní postavy do proslulé – a skutečné – vraždy Thomase Becketa.

Vybavuji si, že jsem první verzi knihy dokončil zhruba v polovině roku. Vzrušení a netrpělivost mě nutily k tomu, abych na jejím přepsaní pracoval ještě usilovněji, takže jsem začal dělat sedm dní v týdnu. Obchodní korespondence to sice odnesla, ale knihu jsem dokončil v březnu 1989, tři roky a tři měsíce od chvíle, kdy jsem na ní začal pracovat.

Byl jsem vyčerpaný, ale šťastný. Cítil jsem, že jsem napsal něco zvláštního, nejen další bestseller, ale možná velký, oblíbený román.

Mnoho lidí se mnou tento názor nesdílelo.

Firma William Morrow & Co., americký vydavatel mých knih v pevné vazbě, vytiskl zhruba stejný počet výtisků jako u titulu Kdo lehá se lvy, a když se jim podařilo prodat stejně kusů, byli spokojeni. Moji londýnští nakladatelé byli odvážnější a Pilíře se prodávaly lépe než kterákoliv z mých předchozích knih. Ale první reakce mezi vydavateli na celém světě byla jasná – vydechli úlevou, že Follett šťastně dokončil svůj bláznivý nápad a dá s ním pokoj. Kniha nezískala žádné ceny, dokonce ji nikdo na žádnou cenu ani nenavrhl. Pár kritiků nešetřilo obdivem, ale na většinu z nich velký dojem neudělala. V Itálii se dostala na první místo v žebříčku nejprodávanějších knih, ale tam na mě byli čtenáři vždycky hodní. V Británii se udržela na prvním místě jeden týden.

Začal jsem si myslet, že jsem se mýlil. Třeba je ta kniha opravdu jen další čtivo, slušná, ale ne skvělá.

Jenže jeden člověk úporně věřil, že jde o mimořádnou knihu. Můj německý redaktor Walter Fritzsche z nakladatelství Gustav Lübbe Verlag už dlouho snil o tom, že vydá román o stavění katedrál. Dokonce o té myšlence mluvil s několika německými autory, ale nikdy ztoho nic nebylo. Proto byl nesmírně nadšený tím, co jsem psal, a když dostal rukopis, měl pocit, že se jeho naděje začaly naplňovat.

Až do té doby zaznamenávaly moje práce v Německu jen skromné úspěchy. (Nemůžu to čtenářům zazlívat, vždyť Němci v mých knihách často vystupují jako padouši.) Fritzsche byl ale nadšením bez sebe a myslel si, že by Pilíře mohly znamenat průlom, že by ze mě mohly udělat nejpopulárnějšího spisovatele v Německu.

Tomu jsem nevěřil ani já.

Ukázalo se, že měl pravdu.

Nakladatelství Lübbe knihu skvěle vybavilo. Najali mladého výtvarníka Achima Kiela, aby navrhl obálku, ale on trval na tom, že připraví výtvarnou úpravu celého textu a že knihu pojme jako umělecký předmět. Nakladatelství našlo dost odvahy a výtvarné řešení mu svěřilo. Bylo to drahé, ale Kiel dokázal zákazníkům sdělit Fritzschův pocit, že jde o mimořádnou knihu. (Kiel pak řadu let dělal návrhy ke všem německým vydáním mých knih a vytvořil grafické řešení, jež nakladatelství Lübbe používá dodnes.)

První náznak, že i čtenáři vnímají knihu jako něco mimořádného, přišel, když nakladatelství zveřejnilo inzerát oslavující 100 000 prodaných výtisků. Tolik kusů v pevné vazbě jsem do té doby prodal jedině ve Spojených státech (a tam žije třikrát víc obyvatel než v Německu).

Po pár letech se Pilíře začaly objevovat na seznamech dlouhodobě nejprodávanějších knih. Na německé přehledy bestsellerů se dostaly celkem asi osmdesátkrát. Čas plynul a Pilíře tam byly pořád (k dnešnímu dni mají za sebou více než tři sta umístění v týdenních přehledech).

Jednoho dne jsem si kontroloval přehled příjmů z prodeje, který mi poslal americký vydavatel brožované verze, New American Library. Tyhle přehledy jsou velice pečlivě zpracovány tak, aby autor neměl ani tušení, co se s jeho knihou vlastně děje, ale po desetiletích usilovného snažení jsem se je přece jen naučil číst. Zjistil jsem, že každých šest měsíců se prodá zhruba 50 000 výtisků Pilířů. Jen pro srovnání – titulu Oko jehly se prodávalo zhruba 25 000 kusů, stejně jako většiny ostatních mých knih.

Prověřil jsem si údaje z Velké Británie a ukázalo se, že poměr prodeje je přibližně stejný: Pilíře zaznamenávaly zhruba dvojnásobný prodej.

Začal jsem si všímat, že v dopisech od příznivců se objevují daleko častěji zmínky o Pilířích než o ostatních knihách. Když jsem podepisoval knihy v knihkupectví, stále víc čtenářů mi říkalo, že Pilíře jsou jejich nejoblíbenější kniha. Hodně lidí mě žádalo, abych napsal pokračování. (Což taky jednoho dne udělám.) Někteří mi řekli, že je to nejlepší kniha, jakou kdy četli – takovou poklonu mi za žádnou jinou knihu nikdo nesložil. Jedna britská cestovní kancelář mě oslovila spožadavkem, jestli bych nevytvořil Prázdniny s Pilíři země. Tohle už začínalo vypadat jako kultovní trhák.

Nakonec mi došlo, co se vlastně děje. Sláva knihy se prostě šířila mezi čtenáři. V nakladatelském průmyslu platí neochvějná pravda, že nejlepší reklama je ta, kterou si nelze koupit: když totiž jeden čtenář knihu osobně doporučí druhému. A právě proto se prodávaly Pilíře. To vy jste se o to zasloužili, drazí čtenáři. Vydavatelé, agenti, kritikové a lidé, kteří udělují literární ceny, ji v podstatě přehlíželi, ale vy ne. Vy jste si všimli, že je jiná a zvláštní, a řekli jste to svým přátelům. A nakonec se to rozkřiklo.

Takhle to tedy bylo. Vypadalo to, že to není vhodná kniha. Zdálo se, že já nejsem vhodný autor. Však jsem ji taky málem nedokončil. Ale vyklubala se z toho moje nejlepší kniha a vy jste to ocenili.

Vážím si toho. Děkuji vám.

Ken Follett

Stevenage,

Hertfordshire

leden 1999

Večer 25. listopadu 1120 se k anglickým břehům vydala Bílá loď akousek od Barfleuru se potopila i s celou posádkou... Plavidlo představovalo největší pokrok v námořní dopravě a bylo vybavené vším, co v té době stavitelé lodí znali... Slávu ztroskotání zajistila skutečnost, že se na palubě lodi plavilo hodně významných osob – vedle králova syna a následníka trůnu tam byli ještě dva královští levobočci, několik hrabat a baronů a téměř všichni královi dvořané... Historický význam ztroskotání spočívá v tom, že po něm Jindřich zůstal bez jednoznačného dědice... Výsledkem bylo zpochybnění nástupnictví a období anarchie, jež následovalo po Jindřichově skonu.

A. L. Poole

Od Knihy posledního soudu k Magně Chartě

PROLOG

1123

Malí kluci se vydali na popravu brzo ráno.

Když se první tři nebo čtyři vyplížili z chatrčí, v plstěných botách tichounce jako kočky, byla ještě tma. Městečko pokrývala tenká vrstva čerstvého sněhu, jako by celé bylo nově natřené, astopy chlapců jako první narušily neposkvrněný povrch. Hoši se propletli mezi přikrčenými dřevěnými domky a prošli ulicemi se zmrzlým blátem až na ztichlé náměstí, kde stála šibenice a čekala na svou chvíli.

Chlapci pohrdali vším, čeho si vážili dospělí, jejich rodiče. Vysmívali se kráse a odmítali dobro. Při pohledu na mrzáka se prohýbali smíchy, a když potkali raněné zvíře, ubili ho kameny k smrti. Chlubili se zraněními a jizvy vystavovali s pýchou na odiv. Zvláštní obdiv chovali k zmrzačení – kluk s chybějícím prstem by byl jejich králem. Milovali násilí a byli ochotni běžet kolik mil, jen aby viděli nějaké krveprolití. A žádnou popravu si nikdy nenechali ujít.

Jeden z kluků se vymočil na lešení šibenice. Druhý vyběhl po schůdkách nahoru, sevřel si prsty kolem hrdla, podklesl v kolenou a se zkřiveným obličejem parodoval oběšení. Ostatní odměnili jeho výkon obdivným povykováním, kvůli kterému vběhli na tržiště dva psi a štěkali na celé kolo. Docela malý klučina vytáhl jablko a začal ho nevzrušeně jíst. Jeden ze starších chlapců ho praštil do nosu a jablko mu vzal. Okradený kluk si ulevil tím, že hodil po jednom psovi kámen a kňučící zvíře se stáhlo domů. Dál nebylo čím se zabavit, a tak se usadili na suchý, dlážděný chodník před vchodem do kostela a čekali, co se bude dít.

Za okenicemi mohutných dřevěných a kamenných domů na náměstí, kde bydleli samí bohatí řemeslníci a obchodníci, se objevily první plamínky kahánků, jak kostnaté služky a učedníci zapalovali ohně, ohřívali vodu a vařili kaši. Tma se pomalu vytrácela a obloha se zbarvila došeda. Z nízkých dveří začali váhavě vycházet obyvatelé města navlečení do těžkých kabátců z hrubé vlny, třásli se zimou a sestupovali dolů k řece, aby si nabrali vodu.

Po chvíli se na tržiště pyšným krokem dostavila skupina mladíků, čeledínů a pacholků. Fackami a kopanci vyhodili kluky z chodníku před kostelem, pak se sami opřeli o kamennou zeď, drbali se, plivali na zem a se zasvěcenou sebejistotou si povídali o smrti oběšením. Když bude mít štěstí, prohlašoval jeden, zlomí si vaz, sotva se to s ním zhoupne, to je rychlá smrt a taky bezbolestná. Ale když se to nepovede, bude tam viset, rudnout, otvírat ústa a lapat po vzduchu jak ryba, až se nakonec zadusí. Další mladík podotkl, že takovéhle umírání může trvat dobu, za kterou by člověk ušel celou míli. Třetí k tomu dodal, že to může dopadnout ještě hůř, protože prý kdysi viděl, jak nějaký chlap měl krk stopu dlouhý, než umřel.

Stařeny vytvořily skupinu na opačném konci náměstí, jak to šlo nejdál od mladíků, protože ti byli schopni na své babičky pokřikovat sprosté poznámky. Staré ženy vždycky vstávaly brzo, přestože už neměly děti, o které by se musely starat. Pokaždé měly jako první rozdělaný oheň i vymetené ohniště. Přidala se k nim i jejich uznávaná vůdkyně, urostlá vdova po sládkovi. Však před sebou také valila soudek piva, stejně lehce, jako když dítě prohání káču. Než stačila soudek narazit, už se kolem ní nahrnul chumel zákazníků s hrnky a korbely v rukou.

Šerifův pomocník otevřel hlavní bránu a pustil dovnitř rolníky, kteří žili za městem v domcích nalepených na městské hradby. Někteří nesli vejce, mléko a čerstvé máslo na prodej, jiní si přišli koupit pivo nebo chléb, další si prostě jen stoupli na tržiště a čekali na popravu.

Každou chvíli lidé zvedli hlavy jak poplašení vrabci a podívali se směrem k hradu, který se vypínal na kopci nad městem. Viděli kouř, který bez ustání stoupal z kuchyně, a občas zahlédli záblesk pochodně v úzkých, špičatých oknech kamenné pevnosti. Ve chvíli, kdy už se slunce každým okamžikem mohlo vyhoupnout za temným šedivým mrakem, otevřela se masivní dřevěná vrata v hradní bráně a před hrad vyšel nepočetný zástup. Vepředu jel šerif na nádherném černém oři a za ním kára tažená volem a na ní odsouzenec. Za károu jeli tři muži. Přestože jim na takovou dálku nebylo vidět do obličeje, z jejich oblečení bylo zřejmé, že je to rytíř, kněz a mnich. Procesí uzavírali dva zbrojnoši.

Všichni vystupovali během soudu, který se konal předcházejícího dne v hlavní lodi zdejšího dómu. Kněz přistihl zloděje s kořistí v náručí. Mnich poznal, že ukradený pohár patří klášteru. Rytíř byl zlodějův pán a dosvědčil, že jeho poddaný mu utekl. A tak šerif odsoudil zloděje k trestu smrti.

Zatímco pomalu kráčeli z kopce, zbytek města se nahrnul k šibenici. Jako poslední se dostavili ctihodní měšťané – řezník, pekař, dva koželuhové, dva kováři, nožíř a šípař, všichni se svými manželkami.

V davu panovala nezvyklá nálada. Zpravidla měli věšení rádi. Vězeň byl obvykle zloděj a oni zloděje nenáviděli s upřímností lidí, kteří si museli svůj majetek tvrdě vydřít. Jenže tenhle zloděj byl trochu jiný. Nikdo nevěděl, kdo to je a odkud pochází. Navíc neukradl nic někomu z nich, nýbrž klášteru vzdálenému dvacet mil. A ještě ke všemu ukradl pohár posázený drahokamy, jehož cena byla tak vysoká, že ho v podstatě nebylo možné prodat – a to je něco jiného, než uloupit kus šunky, nový nůž nebo fortelný opasek, tedy předměty, jejichž ztráta by se každého citelně dotkla. Nemohli nenávidět člověka, který se dopustil tak nesmyslného zločinu. Když se odsouzenec objevil na tržišti, ozvalo se pár posměšných výkřiků a sem tam mňoukání, ale pohrdání nešlo divákům od srdce, jen malí kluci ho ostouzeli s nepředstíraným nadšením.

Většina obyvatel města se nebyla podívat na přelíčení, protože soud nezasedal o svátcích, ale ve všední dny, a to se museli všichni starat o vlastní živobytí, takže teď viděli zloděje poprvé. Byl to docela mladý muž, tak mezi dvaceti a třiceti, průměrně vysoký a s běžnou postavou, ale jeho vzhled byl velice nezvyklý. Pleť měl bílou jako sníh na střechách, pronikavé oči jasně zelené a vlasy v barvě strouhané mrkve. Služky si říkaly, že je odpudivý. Stařeny ho litovaly. A malí kluci se mu smáli, až se pod nimi nohy podlamovaly.

Šerifa všichni znali, zato tři muži, kteří zpečetili zlodějův osud, byli cizinci. Rytíř, hřmotný chlap se žlutými vlasy, byl na první pohled někdo důležitý. Jel na válečném koni, mohutném zvířeti, které muselo stát tolik peněz, kolik vydělá tesař za deset let. Mnich byl o hodně starší, určitě něco přes padesát, hubený, vysoký a v sedle seděl zhrouceně, jako kdyby ho už unavovalo vláčet s sebou to těžké břímě zvané život. Nejnápadnější byl ovšem kněz, mladý muž s ostrým nosem a řídkými černými vlasy. Na sobě měl černý hábit a jel na kaštanově hnědém hřebci. V očích měl ostražitý, nebezpečný výraz apřipomínal černou kočku, která zrovna vyčenichala hnízdo myších mláďat.

Malý kluk pečlivě zamířil a plivl na odsouzence. Měl dobrý odhad a trefil muže přímo mezi oči. Zloděj zaklel, zkusil se na drzouna vrhnout, ale zarazily ho provazy, jimiž byl připoután k postranicím káry. Na příhodě by nebylo nic zajímavého, nebýt toho, že odsouzený promluvil normandštinou, jazykem panstva. Že by pocházel zurozených kruhů? Nebo se prostě jen ocitl daleko od domova? To nikdo nevěděl.

Kára tažená volem se zastavila u šibenice. Šerifův pomocník se vyhoupl na korbu s oprátkou v ruce. Odsouzenec se začal vzpírat. Kluci se náramně bavili – kdyby vězeň zůstal klidný, neobyčejně by je to zklamalo. Muž se nemohl moc hýbat, protože byl za zápěstí a kotníky přivázaný ke káře, ale divoce trhal hlavou a snažil se uhnout před oprátkou. Po chvíli šerifův pomocník, rozložitý muž, okrok ustoupil a udeřil vězně do břicha. Odsouzenec se zlomil v pase s vyraženým dechem a pomocník mu přetáhl oprátku přes hlavu a utáhl uzel. Pak seskočil na zem, držel provaz napjatý a druhý konec přivázal k háku upevněnému pod břevnem šibenice.

Tohle byl rozhodující okamžik. Kdyby se teď pokusil odsouzený vzpouzet, jen by tím urychlil vlastní smrt.

Zbrojnoši odvázali zloději nohy a nechali ho samotného stát na korbě káry s rukama svázanýma za zády. Dav stojící okolo se ztišil.

Byl to okamžik, kdy pravidelně docházelo k nějakému pozdvižení – odsouzencova matka vydala pronikavý, kvílivý výkřik nebo jeho manželka vytasila nůž a vrhla se ke káře ve snaze na poslední chvíli muže zachránit. Někdy začal odsouzený prosit Boha za odpuštění nebo chrlil krvelačné kletby na hlavy svých katů. Zbrojnoši si stoupli každý z jedné strany ke káře a byli nachystáni vyrovnat se s jakýmkoliv možným nebezpečím.

V tu chvíli začal odsouzený zpívat.

Zpíval vysokým, výrazným tenorem a měl velice čistý hlas. Zpíval sice normansky, ale i ti, kteří slovům nerozuměli, pochopili z tklivé melodie, že je to píseň o smutku a ztrátě.

Když skřivánek v síti se zmítá,

zpívá tklivěji než kdy dřív.

Jak mohla by píseň ta tklivá

ze sítě chudáčka vyplíst.

Při zpěvu upřel oči do davu a zadíval se přímo na někoho, kdo tam stál. Dav se postupně rozestoupil, a tak vzniklo dost místa, aby všichni viděli, na koho odsouzenec hledí.

Byla to asi patnáctiletá dívka. Sotva ji lidé spatřili, divili se, že si jí nevšimli dřív. Viděli dlouhé hnědé vlasy, husté a pevné, které se jí sbíhaly na širokém čele do jednoho místa, kde tvořily kudrliny připomínající čertovské růžky. Měla pravidelné rysy a jemná ústa s plnými rty. Starší ženy si všimly širokého pasu a těžkých ňader, pochopily, že dívka je těhotná, a dohadovaly se, jestli je odsouzenec otcem nenarozeného dítěte. Zato všichni ostatní nemohli odtrhnout pohled od jejích očí. Možná mohla být docela hezká, ale měla hluboko posazené, žhnoucí oči zářivě zlatavé barvy, tak nápadné a pronikavé, že když se jimi na člověka podívala, měl pocit, že mu vidí rovnou do srdce, a raději honem uhnul pohledem, jako by dívka byla schopna odhalit jeho tajemství. Byla navlečená do špinavých hadrů a po něžných tvářích jí tekly proudy slz.

Kočí sedící na kozlíku káry vyčkávavě hleděl na šerifova pomocníka. Pomocník se díval na šerifa a čekal na pokyn. Mladý kněz se zlověstným výrazem do šerifa netrpělivě strkal, ale šerif si ho nevšímal. Nechal odsouzeného dál zpívat. Na hrůzný okamžik se zastavil čas, jen překrásný hlas odpudivého mladíka se snažil oddálit blížící se smrt.

Pak večer lovec kořist sesbírá

a pro skřivana naděje hned zhasne.

Všech ptáků i lidí život končívá,

jen písně tón snad nikdy neuvadne.

Sotva odsouzenec dozpíval, šerif se podíval na pomocníka a kývl. Pomocník zvolal „hyjé!“ a švihl vola koncem provazu přes hřbet. V tu chvíli práskl kočí bičem nad hlavou. Vůl vykročil a odsouzenec stojící na káře zavrávoral. Vůl pohnul povozem a odsouzený se zhoupl do vzduchu. Provaz se napjal a zloděj si s hlasitým prasknutím zlomil vaz.

Vtu chvíli se ozvalo zaječení a všichni se zadívali na dívku.

Ale nekřičela ona, nýbrž nožířova žena stojící vedle ní. Příčinou jejího jekotu však byla právě dívka. Klesla před šibenicí na kolena apaže napřáhla před sebe v gestu, které napovídalo, že se chystá pronést kletbu. Lidé se od ní vystrašeně odtáhli. Věděli, že když kletbu pronáší někdo, kdo se stal obětí nespravedlnosti, je prokletí zvlášť účinné, a všichni nejasně tušili, že s tím věšením nebylo všechno tak úplně v pořádku. I malí kluci byli vyděšení.

Dívka upřela uhrančivé zlatavé oči na tři cizince – rytíře, mnicha a kněze. Pak pronesla kletbu. Zvonivým hlasem odříkávala děsuplná slova: „Ať vás postihne nemoc a zármutek, hlad a bolest. Ať vaše domy pohltí oheň, ať vaše děti skončí na šibenici. Ať se vašim nepřátelům daří a vy ať zestárnete ve smutku a lítosti a umřete pomatení av bolesti.“ Když pronesla poslední slova, sáhla do vaku, který měla položený vedle sebe, a vytáhla z něj živého kohouta. Vzápětí se jí vruce zničehonic zablýskl nůž a dívka jediným máchnutím uřízla kohoutovi hlavu.

Krev mu stále ještě stříkala z krku, když hnědovláska bezhlavého ptáka vzala a hodila ho po knězi s černými vlasy. Kohout nedoletěl až k němu, ale krev ho přece jen postříkala, stejně jako mnicha a rytíře, kteří stáli z obou stran vedle něj. Všichni tři se s odporem odvrátili, ale krev je stejně zasáhla a potřísnila jim obličeje a pocákala oblečení.

Dívka se obrátila a rozeběhla se pryč.

Dav se před ní rozestupoval a zase se za ní zavíral. Na chvíli propukla naprostá vřava. Konečně se šerifovi podařilo upoutat pozornost zbrojnošů a vztekle jim poručil, aby dívku chytili. Začali se prodírat davem, hrubě odstrkovali muže, ženy i děti z cesty, ale dívku vmžiku ztratili z dohledu. Šerif věděl, že ji může nechat hledat, ale bylo mu jasné, že ji nenajde.

Otráveně se odvrátil. Rytíř, mnich a kněz si dívčina útěku vůbec nevšimli. Stále ještě upřeně hleděli směrem k šibenici. Šerif se tam podíval také. Mrtvý zloděj visel na konci provazu a jeho mladá, bledá tvář pomalu začínala tmavnout. Tělo se mírně pohupovalo a pod ním, bezhlavý, ale ještě ne úplně mrtvý, běhal v nepravidelných kruzích kohout.

ČÁST PRVNÍ

1135–1136

KAPITOLA  1

Tom stavěl v širokém údolí na úpatí strmého kopce, hned vedle čistého, bublajícího potůčku, usedlost. Stěny už byly tři stopy vysoké a rychle rostly. Dva zedníci, které Tom najal, na slunci vytrvale pracovali a jejich zednické lžíce jen svištěly, jak sehraná dvojice nabírala maltu a plesk plesk, ťuk ťuk připravila ji na další vrstvu mohutných kamenných kvádrů, pod jejichž váhou se prohýbal zpocený podavač. Maltu míchal Tomův syn Alfred. Hlasitě přitom počítal jednotlivé lopaty písku, které házel na prkennou plošinu. Byl tam také tesař, který pracoval na stole vedle Toma. Pečlivě přitesával teslicí bukové trámy na správný rozměr.

Alfredovi bylo už čtrnáct let a byl skoro stejně vysoký jako jeho otec. Tom byl vyšší než většina ostatních mužů a Alfred za ním zaostával jen o pár palců a pořád ještě rostl. Byli si ostatně i dost podobní: oba měli světle hnědé vlasy a zelené oči s hnědými tečkami. Lidé říkali, že je to pohledná dvojice. Největší rozdíl mezi nimi byl v tom, že Tom nosil kudrnatý hnědý plnovous, zatímco Alfred měl jen jemné světlé chmýří. Tom si s něhou vybavoval, že podobnou barvu měly kdysi i Alfredovy vlasy. Jak Alfred dospíval, Toma mrzelo, že syn neprojevuje větší a soustředěnější zájem o otcovu práci, protože kdyby se chtěl stát zedníkem jako Tom, musel by se ještě hodně věcí naučit. Jenže Alfreda zatím zásady stavění domů nudily a zůstávaly mu záhadou.

Až dokončí tuhle stavbu, bude tu stát nejhonosnější dům široko daleko. Celé přízemí bude zabírat jedna prostorná místnost, kde bude sklad. Strop bude tvořit kamenná klenba, aby přízemí nemohl zachvátit oheň. Síň, kde lidé doopravdy žijí, bude nad skladištěm a bude se do ní vcházet zvenku po schodišti. Díky tomu bude síň dostatečně vysoko, takže bude těžké ji napadnout a snadné bránit. V síni bude ustěny komín, kterým se bude odvádět kouř. To bude dost zásadní novinka. Tom zatím viděl jen jeden jediný dům s komínem, ale uchvátilo ho to jako vynikající nápad a byl odhodlán ho napodobit. Na jedné straně usedlosti nad síní bude malá ložnice, protože to si dneska hraběcí dcerky přejí – jsou příliš jemné, než aby spaly v síni s muži, služebnictvem a loveckými psy. Kuchyně bude v oddělené budově, jelikož každá kuchyně dřív či později lehne popelem a nedá se s tím dělat nic jiného než stavět je co nejdál od všeho ostatního a na stavbu použít málo proschlé dřevo.

Konec ukázky

Table of Contents

PŘEDMLUVA

PROLOG 1123

ČÁST PRVNÍ 1135–1136

KAPITOLA 1