WORLD WITHOUT END

Copyright © Ken Follett 2007

Copyright in this Translation © 2014 by Dutton

Translation © Libuše a Luboš Trávníčkovi, 2009

ISBN 978-80-242-4735-9

Barbaře

ČÁST PRVNÍ  1. listopadu 1327

Pozn. redakce (pro čtenáře prvního českého vydání románu Kena Folletta Pilíře země): Vesnice Hrabětov a Earlscastle, zbudované kolem hradu hraběte ze Shiringu, jsou totožné.

1

Gwendě bylo osm roků, tmy se však nebála.

Když otevřela oči, neviděla nic, ale to ji nevyděsilo. Věděla, kde je. Byla v kingsbridgeském převorství, v dlouhé kamenné budově nazývané špitál, a ležela na slámě na podlaze. Matka ležela vedle ní a Gwenda podle teplé mléčné vůně poznala, že máma krmí novorozeně, které ještě nemá jméno. Vedle mámy ležel táta a vedle něj Gwendin starší bratr Philemon, jemuž bylo dvanáct.

Špitál byl přeplněný, a třebaže neviděla ostatní rodiny ležící na podlaze a namačkané k sobě jako ovce v ohradě, cítila pronikavý pach jejich teplých těl. Až se rozední, bude svátek Všech svatých. Letos připadá na neděli, bude to tudíž obzvláště posvátný den. Předchozí noc byl předvečer Všech svatých, nebezpečný čas, kdy se všude kolem volně potulují zlí duchové. Podobně jako Gwendina rodina přišly do Kingsbridge stovky lidí z okolních vesnic, aby strávily předvečer Všech svatých na posvátném území převorství a za svítání se zúčastnily sváteční bohoslužby.

Stejně jako každý soudný člověk i Gwenda byla kvůli zlým duchům obezřetná. Více ji však děsilo, co bude muset při bohoslužbě udělat.

Upřela pohled do přítmí a snažila se nemyslet na to, z čeho má strach. Věděla, že ve zdi proti její hlavě je klenuté okno. Nebylo zasklené – skleněná okna měly jen nejvýznamnější budovy –, ale studený podzimní vzduch zadržovala venku plátěná záclona. Gwenda však nedokázala rozeznat ani slabou šedou skvrnu v místě, kde má okno být. Byla ráda. Nechtěla, aby přišlo ráno.

Nic sice neviděla, ale hodně toho slyšela. Sláma pokrývající podlahu neustále šustila, jak se lidé ve spánku vrtěli a převalovali. Nějaké dítě vykřiklo, jako by se probralo ze sna, a něžné zašeptání ho rychle utišilo. Tu a tam někdo pronesl ze spánku pár špatně srozumitelných slov. Odkudsi se ozývaly zvuky dvou lidí, kteří dělali to, co dělají rodiče, ale o čem nikdy nemluví. Gwenda to nazývala mručení, protože pro to žádný jiný výraz neznala.

Rozednilo se příliš brzy. Dveřmi za oltářem na východním konci dlouhé místnosti vešel mnich se svící. Postavil ji na oltář, zapálil od ní úzkou voskovou svíčku a s tou roznesl oheň do nástěnných lamp. Mnichův dlouhý stín se pokaždé táhl po zdi jako zrcadlení a svíčka se u knotu lampy stýkala s vlastním stínem.

Sílící světlo ozářilo řady skrčených lidí na podlaze, zachumlaných do šedivých plášťů a choulících se kvůli teplu k sousedům. Nemocní leželi nedaleko oltáře, aby měli co největší užitek ze svatosti tohoto místa. Na opačném konci vedly schody do horního podlaží, kde se nacházely pokoje pro urozené návštěvníky: nyní tam spal hrabě ze Shiringu a někdo z jeho rodiny.

Mnich se naklonil nad Gwendou, aby rozsvítil lampu nad její hlavou. Zachytil dívčin pohled a usmál se. V mihotajícím světle prozkoumala mnichův obličej a poznala v něm bratra Godwyna. Byl mladý a pohledný a včera večer laskavě rozmlouval s Philemonem.

Vedle Gwendy spala jiná rodina z jejich vesnice: Samuel, zdatný rolník s velkými pozemky, a jeho manželka se dvěma syny. Mladší z chlapců, Wulfrik, byl šestiletý otrava, který si myslí, že házet po děvčatech žaludy a pak utéct je nejlepší zábava na světě.

Gwendině rodině se nedařilo. Otec neměl žádnou půdu a nechával se najímat jako nádeník od každého, kdo mu zaplatil. V létě byla práce vždycky, ale poté, co se sklidilo a začalo se ochlazovat, rodina mívala často hlad.

Proto musí Gwenda krást.

Představila si, že ji chytili: silná ruka jí svírá paži a ona se bezmocně pokouší vykroutit. Hluboký, krutý hlas pronáší: „Ale ale, malá zlodějka!“ Bolest a ponížení při bičování. A pak nejhorší ze všeho: muka a pocit ztráty, neboť jí usekávají ruku.

Otec tento trest vytrpěl. Na konci levé paže má škaredý vrásčitý pahýl. Vystačil si dobře i s jednou rukou – dokázal pracovat s lopatou, osedlat koně a dokonce uplést síť na chytání ptáků –, ale přesto byl vždy tím posledním nádeníkem, kterého na jaře najali, a prvním, kterého na podzim propustili. Nikdy nemohl z vesnice odejít a hledat si práci jinde, protože amputace ho poznamenala jako zloděje, a tak ho lidé odmítali najmout. Když cestoval, uvazoval si k pahýlu vycpanou rukavici, aby se ho všichni cizí lidé nestranili, jenže tím nadlouho nikoho neošálil.

Gwenda neviděla, jak tátu potrestali – stalo se to dřív, než se narodila –, ale často si to představovala a teď pořád musela myslet na to, že totéž postihne i ji. V duchu viděla, jak jí ostří sekery dopadá na zápěstí, prosekává kůži a kosti a odděluje ruku od paže tak, že ji už nikdy nebude možné znovu připojit. A musela vždy stisknout zuby, aby hlasitě nevykřikla.

Lidé vstávali, protahovali se, zívali a protírali si oči. Gwenda se zvedla a vytřepala si oblečení. Všechny části jejího oděvu předtím patřily staršímu bratrovi. Měla na sobě vlněnou košili, která jí sahala pod kolena, a přes ni halenu staženou opaskem z konopného provazu. Boty si kdysi zavazovala šňůrkami, ale očka se potrhala a šňůrky byly dávno tytam, a tak si je nyní upevňovala k nohám spletenou slámou. Poté co si zastrčila vlasy pod čapku z veverčích ocásků, byla s oblékáním hotova.

Zachytila otcův pohled; otec se zahleděl pokradmu na rodinu naproti. Byla to dvojice středního věku se dvěma syny o málo staršími než Gwenda. Muž byl drobný a slabý a měl vlnitý rusý vous. Připínal si meč, což znamenalo, že je to zbrojnoš nebo rytíř: obyčejní lidé meč nosit nesmějí. Jeho manželka byla vyzáblá žena rázného chování a nerudné tváře. Zatímco si je Gwenda pozorně prohlížela, bratr Godwyn uctivě sklonil hlavu a pozdravil: „Dobré ráno, sire Geralde a lady Maud.“

Gwenda poznala, co upoutalo otcovu pozornost. Sir Gerald měl měšec připevněný k opasku koženým řemínkem. Měšec se nadouval. Vypadalo to, že obsahuje několik set malých, tenkých stříbrných pencí, půlpencí a čtvrtpencí v anglické měně – tolik peněz, kolik by táta vydělal za celý rok, kdyby našel zaměstnání. Bylo to víc než dost na uživení rodiny až do jarního orání. V měšci mohlo být i pár cizích zlatých mincí – florinů z Florencie nebo dukátů z Benátek.

Gwenda měla na krku na provázku pověšený malý nožík v dřevěné pochvě. Ostrá čepel by rychle přeřízla řemínek tak, aby naditý měšec spadl do Gwendiny malé ručky – pokud by sir Gerald nepocítil něco divného a nechytil ji dřív, než by to provedla…

Godwyn zvýšil hlas, aby přehlušil okolní hovor. „Pro lásku Krista, který nás učí dobročinnosti, bude všem po bohoslužbě poskytnuta snídaně,“ oznámil. „V kašně na nádvoří si zatím můžete nabrat čistou pitnou vodu. Nezapomínejte prosím používat venkovní latríny – žádné močení v budově!“

Mniši a jeptišky přísně dbali na čistotu. Včera večer Godwyn přistihl malého chlapce, který v koutě čural, a vykázal celou rodinu. Pokud neměli penci na hospodu, museli chladnou říjnovou noc strávit roztřesení zimou na kamenné podlaze krytého severního vchodu do katedrály. Také tu platil zákaz pro zvířata. Gwendin třínohý pes Hop sem nesměl. Přemýšlela, kde asi strávil noc.

Když byly rozsvíceny všechny lampy, Godwyn otevřel velké dřevěné dveře. Noční vzduch se ostře zakousl Gwendě do uší a do špičky nosu. Nocující hosté si přitáhli kabáty a začali se trousit ven. Když se vydal ven i sir Gerald s rodinou, táta s mámou vykročili hned za nimi, následováni Gwendou a Philemonem.

Až do této doby kradl Philemon, ale včera ho na kingsbridgeském tržišti málem chytili. Ze stánku jednoho italského obchodníka sebral malou nádobku s drahým olejem, jenže pak ji upustil a všichni to viděli. Naštěstí se při dopadu na zem nerozbila. Musel předstírat, že ji z prodejního stolu shodil nešťastnou náhodou.

Ještě nedávno byl Philemon malý a nenápadný jako Gwenda, jenže v posledním roce o několik palců vyrostl, zhrubl mu hlas a chlapec začal být nemotorný a nešikovný, jako by si nemohl zvyknout na nové, větší tělo. Včera večer po příhodě se džbánkem oleje táta prohlásil, že Philemon je už na seriózní krádeže moc velký a od nynějška to tedy bude Gwendina práce.

Proto tak velkou část noci probděla.

Philemon se ve skutečnosti jmenoval Holger. Když mu bylo deset roků, rozhodl se, že se stane mnichem, a všem oznámil, že si změnil jméno na Philemon, které znělo nábožněji. Většina lidí kupodivu jeho přání vyhověla, třebaže pro tátu a mámu byl pořád Holger.

Vyšli ze dveří a spatřili dvě řady jeptišek třesoucích se zimou, které planoucími pochodněmi osvětlovaly cestu od špitálu k velkému západnímu vchodu do kingsbridgeské katedrály. Na okrajích světla pochodní se mihotaly stíny, jako by noční skřetové prchali z dohledu, udržováni v patřičné vzdálenosti pouze svatostí jeptišek.

Gwenda napůl doufala, že Hop bude čekat venku, ale nebyl tam. Možná si někde našel teplé místečko na spaní. Cestou ke kostelu táta dbal na to, aby se drželi těsně u sira Geralda. Gwendu kdosi zezadu bolestně zatahal za vlasy. Zavřískla, protože si pomyslela, že to je nějaký skřítek, ale když se otočila, uviděla Wulfrika, svého šestiletého souseda. Ten se smíchem utekl z jejího dosahu. Jeho otec pak zavrčel: „Chovej se slušně!“ Dal mu pohlavek a chlapec se rozbrečel.

Obrovský kostel se nad choulícím se davem tyčil jako beztvará hmota. V nejistém oranžovém a červeném světle pochodní bylo možné rozeznat jenom nejnižší části – oblouky a sloupy. Procesí se přiblížilo ke vchodu do katedrály a zpomalilo. Gwenda uviděla zástupy lidí z města přicházejících z opačné strany. Pomyslela si, že jsou jich stovky, možná tisíce, přestože si nebyla jistá, kolik lidí se vejde do tisíce, tak vysoko počítat neuměla.

Dav se sunul vestibulem. Neklidné světlo pochodní dopadalo na vytesané postavy kolem zdí a ty vypadaly, jako když bláznivě tančí. Úplně dole byli démoni a zrůdy. Gwenda celá nesvá zírala na draky a gryfy, medvěda s lidskou hlavou, psa se dvěma těly a jedním čenichem. Někteří démoni zápasili s lidmi: ďábel utahoval smyčku kolem krku muže, zrůda podobná lišce vlekla za vlasy ženu, orel s rukama probodával nahého muže kopím. Nad těmito výjevy stáli v řadě pod baldachýny světci, nad nimi seděli na trůnech apoštolové a v klenbě nad hlavními dveřmi svatý Petr s klíčem a svatý Pavel se svitkem zbožně vzhlíželi k Ježíši Kristu.

Gwenda věděla, že ji Ježíš nabádá, aby nehřešila, nebo ji budou mučit démoni. Jenže víc než démoni ji děsili lidé. Jestli se jí nepodaří ukradnout měšec sira Geralda, otec ji ztříská bičem. A co hůř, rodina nebude mít k jídlu nic než polévku ze žaludů. Ona a Philemon budou nakonec celé týdny trpět hladem. Mámě vyschnou prsy a děťátko umře, stejně jako umřela ta poslední dvě. Táta pak vždycky na celé dny zmizí a když se vrátí, přinese do hrnce jen vychrtlou volavku nebo pár veverek. Mít hlad je horší než dostat nařezáno – bolí to déle.

Už jako malou ji naučili drobným krádežím: jablko z prodejního pultu, čerstvé vajíčko zpod sousedovy slepice, nůž, který opilec neopatrně upustí v hospodě na stůl. Jenže krást peníze je něco jiného. Kdyby ji přistihli, jak okrádá sira Geralda, nebylo by jí k ničemu propuknout v pláč a doufat, že s ní budou zacházet jako s darebáckým dítětem, jak se jí jednou přihodilo, když ukradla hezounké kožené boty jeptišce s měkkým srdcem. Přeříznout řemínek rytířova měšce není žádný dětský hříšek, to je opravdický zločin dospělé osoby a podle toho by s ní taky jednali.

Snažila se na to nemyslet. Je malá, mrštná a rychlá a měšec sebere tajně jako duch – za předpokladu, že se dokáže netřást.

Prostorný chrám byl již plný lidí. Mniši v kápích drželi v postranních uličkách pochodně vrhající neklidnou rudou zář. Pochodující sloupy chrámové lodi se natahovaly do tmy. Dav se tlačil k oltáři a Gwenda se držela těsně u sira Geralda. Rytíř s rusým vousem ani jeho vychrtlá manželka si jí nevšímali. Jejich dva chlapci jí nevěnovali o nic větší pozornost než kamenným stěnám katedrály. Gwendina rodina zůstala pozadu a ona je ztratila z dohledu.

Chrámová loď se rychle zaplňovala. Gwenda ještě nikdy nespatřila tolik lidí na jednom místě. Bylo tu rušněji než na trávníku před katedrálou v den trhu. Lidé se radostně zdravili, neboť se na tomto posvátném místě cítili v bezpečí před zlými duchy, a příval jejich slov se sléval v mohutné dunění.

Potom zazněl zvon a všichni zmlkli.

Sir Gerald se zastavil u jakési rodiny z města. Všichni měli na sobě pláště z jemné látky, patrně to byli bohatí obchodníci s vlnou. Hned vedle rytíře stála asi desetiletá holčička. Gwenda si stoupla za sira Geralda a za dívku. Snažila se chovat nenápadně, ale k její hrůze na ni dívka pohlédla a povzbudivě se usmála, jako by jí chtěla říct, aby se nebála.

Mniši kolem davu postupně zhasínali pochodně, až se velký chrám propadl do naprosté tmy.

Gwenda přemýšlela, jestli by si ji ta bohatá dívka mohla zapamatovat. Ona na ni nepohlédla jen tak letmo, bez dalšího zájmu, jako to dělá většina lidí. Ona si jí povšimla, přemýšlela o ní, usoudila, že je asi vystrašená, a přátelsky se na ni usmála. Jenže v katedrále postávaly stovky dětí. V tom šeru si přece nemohla jasně zapamatovat Gwendin obličej… nebo mohla? Gwenda se snažila pustit starosti z hlavy.

Neviditelná ve tmě vykročila kupředu a nehlučně vklouzla mezi obě postavy. Na jedné straně cítila hebkou vlnu dívčina pláště a na druhé straně hrubší látku rytířova starého kabátce. Nyní se ocitla v postavení, kdy se mohla dostat k měšci. Sáhla si pod krk a vytáhla nožík z pochvy.

Ticho prolomil strašlivý výkřik. Gwenda ho očekávala – máma jí vysvětlila, co se při bohoslužbě bude dít –, ale přesto jí to otřáslo. Znělo to, jako by někoho mučili.

Pak se ozvalo nepříjemné bubnování, jako když někdo tluče do plechu. Následovaly další zvuky: nářek, šílený smích, lovecký roh, rachot, zvířecí zvuky, puklý zvon. Někde uprostřed věřících se rozplakalo dítě a další děti se přidaly. Někteří dospělí se nervózně smáli. Věděli, že ty zvuky vyluzují mniši, ale přesto to byla pekelná kakofonie.

Tohle není správná chvíle pro sebrání měšce, pomyslela si vystrašená Gwenda. Všichni jsou napjatí a ve střehu. Rytíř by mohl ucítit sebemenší dotek.

Ďábelský rámus ještě zesílil a potom se do něj vmísil nový zvuk: hudba. Zpočátku byla tak tichá, že si Gwenda nebyla jistá, jestli ji opravdu zaslechla, ale hudba postupně sílila. Jeptišky zpívaly. Gwenda cítila, že se jí tělo sevřelo napětím. Její chvíle se blíží. Gwenda se pohnula jako duch, neviditelná jako vzduch. Stanula teď čelem k siru Geraldovi.

Věděla přesně, co má muž na sobě. Má těžký vlněný šat stažený v pase širokým opaskem pobitým cvočky. Měšec je k opasku připevněn koženým řemínkem. Přes šat měl sir Gerald vyšívaný kabátec, drahý, avšak obnošený, opatřený vpředu zažloutlými kostěnými knoflíky. Některé knoflíky si zapnul, ale všechny ne, patrně z ospalosti, lenosti nebo proto, že cesta ze špitálu do kostela je tak krátká.

S dotekem co nejlehčím položila Gwenda malou ručku na jeho kabát. Představila si, že její ruka je pavouk, tak lehoučký, že ho nemůže cítit. Pavoučí ručkou přeběhla po přednici kabátu a našla mezeru. Strčila ruku pod okraj a sunula ji po těžkém opasku až k měšci.

Hudba stále sílila a vřava slábla. Od věřících, kteří stáli vpředu, to zašumělo, jak v posvátné úctě tajili dech. Gwenda nic neviděla, ale věděla, že na oltáři rozsvítili lampu vrhající světlo na relikviář, ozdobně vyřezávanou krabici ze slonoviny a zlata, v níž se nacházejí kosti svatého Adolpha. Když se předtím kostel ponořil do tmy, relikviář na oltáři nebyl. Dav se začal hrnout kupředu, každý se snažil přiblížit ke svatým ostatkům. Jakmile se Gwenda ocitla namačkaná mezi sirem Geraldem a mužem před ním, zvedla pravou ruku a přiložila ostří nože k řemínku od měšce.

Kůže byla tuhá a prvnímu řezu odolala. Gwenda začala nožíkem divoce pilovat a zoufale doufala, že sira Geralda zaujal výjev u oltáře natolik, že si nevšimne, co se mu děje pod nosem. Letmo pohlédla nahoru a spatřila kolem sebe jen obrysy lidí: mniši a jeptišky rozsvěcovali svíce. Světlo bude stále jasnější. Už jí nezbývá moc času.

Prudce na nůž přitlačila a pocítila, že řemínek povolil. Sir Gerald tiše zamručel: postřehl něco, nebo reaguje na podívanou u oltáře? Měšec klesl a dopadl jí do ruky. Byl však příliš velký, než aby ho mohla lehce popadnout, a sklouzl jí po dlani. Po jeden děsivý okamžik si myslela, že měšec upustí a ztratí ho na podlaze pod nohama valícího se davu. Pak ho však sevřela a udržela.

Na chvíli ji zalila radostná úleva: má ho.

Stále jí však hrozilo děsivé nebezpečí. Srdce jí bušilo tak hlasitě, až se lekla, že to všichni uslyší. Rychle se otočila k rytíři zády. Zároveň zastrčila těžký měšec pod halenu. Cítila, že vytvořil velkou, nápadnou bouli, která jí visela přes opasek jako pupek nějakému starému chlapovi. Posunula si ho na bok, kde ho zčásti zakryla paží. Až se světla zjasní, bude boule stále vidět, ale ona nemá kam jinam měšec ukrýt.

Zasunula nožík do pochvy. Teď se musí dostat rychle pryč, dřív než si sir Gerald všimne ztráty – jenže nával věřících, který jí pomohl bez povšimnutí sebrat měšec, jí nyní bránil v úniku. Pokusila se ukročit zpátky, doufala, že si vynutí mezeru mezi těly za zády, ale všichni se pořád tlačili kupředu, aby se mohli podívat na světcovy kosti. Ocitla se v pasti, neschopná pohybu, přímo před mužem, kterého okradla.

U ucha se jí ozvalo: „Není ti nic?“

To se na ní obrací ta bohatá dívka. Gwenda potlačila paniku. Potřebuje být neviditelná. Vstřícné starší dítě bylo to poslední, po čem toužila. Neodpověděla.

„Dávejte pozor,“ napomenula dívka lidi kolem. „Vždyť tu holčičku umačkáte.“

Gwendě se chtělo křičet. Ohleduplnost bohaté dívky způsobí, že Gwendě useknou ruku.

V zoufalé snaze dostat se pryč položila ruce na muže před sebou a odstrčila se dozadu. Podařilo se jí pouze upoutat pozornost sira Geralda. „Ty tam dole nic nevidíš, co?“ pronesla její oběť laskavým hlasem. A k její hrůze ji muž popadl pod pažemi a zvedl nad sebe.

Byla bezmocná. Velká ruka v podpaží se ocitla těsně u měšce. Gwenda byla otočená dopředu, muž tedy mohl vidět jenom zadní část její hlavy. Hleděla přes dav k oltáři, kde mniši a jeptišky rozsvěcovali další svíce a zpívali dávno zemřelému svatému. Velkým růžovým oknem na východním konci budovy proniklo dovnitř slabé světlo: nastával úsvit zahánějící zlé duchy. Hluk teď zcela ustal a zpěv zazněl v plné síle. K oltáři vystoupil vysoký hezký mnich a Gwenda poznala, že to je kingsbridgeský převor Anthony. Pozvedl žehnající ruce a hlasitě pronesl: „A tak díky Ježíši Kristu souznění a světlo Božího posvátného chrámu opět zahnaly zlo a tmu tohoto světa.“

Věřící vyrazili vítězný křik a vzápětí se začali uvolňovat. Vrchol obřadu již pominul. Gwenda se zavrtěla, sir Gerald pochopil a postavil ji na zem. S tváří stále odvrácenou se protáhla kolem něj a drala se dál do zadní části davu. Lidé již tolik nedychtili vidět na oltář a Gwenda se mezi těly dokázala protlačit. Čím se dostávala dále dozadu, tím to bylo snazší, až se nakonec ocitla u velkých západních dveří a spatřila svou rodinu.

Táta na ni hleděl s očekáváním, připravený rozčílit se, kdyby neuspěla. Vytáhla měšec z košile a mrskla ho po něm, šťastná, že se ho zbavila. On ho popadl, pootočil se a kradmo nahlédl dovnitř. Viděla, jak se radostně zakřenil. Pak podal měšec mámě a ta ho rychle schovala do houně k děťátku.

Gwendino utrpení skončilo, ale nebezpečí ještě nepominulo. „Všimla si mě jedna bohatá holka,“ oznámila a ve vlastním hlase zaslechla řezavý strach.

Tátova malá tmavá očka se zablýskla hněvem. „Ona snad viděla, cos udělala?“

„Ne, ale řekla lidem, aby mě neumačkali, a pak mě ten rytíř zvedl, abych líp viděla.“

Máma tiše zaúpěla.

Táta konstatoval: „Viděla teda tvůj obličej.“

„Snažila jsem se zůstat otočená.“

„Stejně bude lepší, když na tebe znovu nenarazí,“ usoudil táta. „K mnichům do špitálu se nevrátíme. Jdeme na snídani do hospody.“

Máma namítla: „Nemůžeme se přece schovávat celej den.“

„Ne, ale můžeme se zamíchat do davu.“

Gwenda se začala cítit lépe. Táta si zřejmě myslí, že žádné skutečné nebezpečí nehrozí. Každopádně ji uklidnilo již to, že má všechno na starosti opět on a že z ní sňal odpovědnost.

„Kromě toho,“ pokračoval, „mnohem radši si dám chleba a maso, než tu vodnatou kaši u mnichů. Teď si to můžu dovolit!“

Vyšli z kostela. Obloha byla v prvním ranním světle perleťově šedá. Gwenda se chtěla držet mámy za ruku, ale nemluvně se rozplakalo a odvedlo máminu pozornost. Potom uviděla malého třínohého psíka, bílého s černým čenichem, který přibíhal důvěrně známým nesouměrným klusem na nádvoří před katedrálou. „Hope!“ vykřikla, popadla ho a sevřela ho v náručí.

2

Merthinovi bylo jedenáct, o rok víc než jeho bratru Ralphovi, jenže k Merthinově nesmírné rozmrzelosti byl Ralph větší a silnější.

To působilo potíže s rodiči. Jejich otec, sir Gerald, byl voják a neskrýval zklamání, když Merthin nedokázal zvednout těžké kopí nebo když se vysílil dřív, než porazil strom, či když přišel domů s pláčem po prohrané rvačce. Matka, lady Maud, všechno ještě zhoršovala a přiváděla Merthina do rozpaků nadměrnou starostlivostí, zatímco on od ní potřeboval jedině to, aby předstírala, že si ničeho nevšimla. Když otec neskrýval pýchu nad Ralphovou silou, matka se to pokoušela vyrovnat tím, že kritizovala Ralphovu zabedněnost. Ralph poněkud pomaleji chápal, ale nedokázal si pomoct, a pokud na něj kvůli tomu někdo dotíral, jenom se vztekal – proto se dostával do rvaček s ostatními kluky.

Oba rodiče byli ráno o svátku Všech svatých podráždění. Otci se do Kingsbridge vůbec nechtělo. Byl k tomu však přinucen. Dlužil převorství peníze a nemohl platit. Matka tvrdila, že jim seberou půdu: byl pánem tří vesnic v okolí Kingsbridge. Otec jí připomněl, že on pochází přímo od Thomase, který se stal hrabětem ze Shiringu v tom roce, kdy král Jindřich II. nechal zavraždit arcibiskupa Becketa. Tento hrabě Thomas byl synem Jacka Stavitele, architekta kingsbridgeské katedrály, a lady Alieny ze Shiringu – téměř legendární dvojice, jejíž příběh se vyprávěl za dlouhých zimních večerů tak jako hrdinské příběhy Karla Velikého a Rolanda. Sir Gerald se rozkřikoval, že když má takové předky, nemůže mu žádný mnich sebrat půdu, a ta baba převor Anthony už vůbec ne. Když začal takhle pokřikovat, v Maudině tváři se objevil výraz unavené odevzdanosti. Manželka se odvrátila, ale Merthin přesto zaslechl, jak si mumlá: „Lady Aliena měla bratra Richarda a ten se uměl jenom rvát.“

Převor Anthony je možná baba, ale byl aspoň natolik muž, že si na nesplácené dluhy sira Geralda stěžoval. Šel za Geraldovým lenním pánem, současným hrabětem ze Shiringu, který byl shodou okolností také Geraldovým bratrancem z druhého kolena. Hrabě Roland povolal Geralda do Kingsbridge, aby se dnes sešel s převorem a vymyslel nějaké řešení. Proto ta otcova špatná nálada.

A potom otce okradli.

Ztrátu zjistil až po slavnostní bohoslužbě. Merthinovi se to drama líbilo: tma, podivné zvuky, hudba, zpočátku tak tichá a pak sílící, až se zdálo, že naplňuje celý obrovský kostel, a nakonec pomalé osvětlení svícemi. Když se začala světla rozsvěcovat, všiml si také, že někteří lidé využili tmy ke spáchání menších hříchů, které by jim teď mohly být odpuštěny: viděl, jak se dva mniši přestali rázem líbat, a všiml si nenápadného kupce, jenž stáhl ruku z kyprého prsu usmívající se ženy, patrně manželky někoho jiného. Při návratu do špitálu byl Merthin stále ještě vzrušený.

Zatímco čekali, až jim jeptišky přinesou snídani, prošel místností pomocník z kuchyně a vydal se nahoru po schodech s tácem, na němž nesl velký džbán piva a mísu s teplým nasoleným hovězím. Matka rozmrzele prohodila: „Myslela bych si, že tvůj příbuzný hrabě by nás mohl pozvat, abychom s ním posnídali v jeho komnatě. Koneckonců tvoje babička byla sestra jeho dědečka.“

Otec odpověděl: „Jestli nechceš kaši, můžeme zajít do hostince.“

Merthin nastražil uši. Měl rád hospodské snídaně s čerstvým chlebem a slaným máslem. Jenže matka namítla: „To si nemůžeme dovolit.“

„Ale můžeme,“ ujistil ji otec a sáhl po měšci. A v tu chvíli zjistil, že měšec je pryč.

Nejprve se rozhlížel po podlaze, že mu třeba upadl. Potom si všiml přeříznutých konců koženého řemínku a pobouřeně zařval. Všichni se na něj zadívali, pouze matka se odvrátila a Merthin slyšel, jak mumlá: „Byly to všechny naše peníze.“

Otec upřel nasupený pohled na ostatní hosty ve špitálu. Dlouhá jizva, která se mu táhla od pravého spánku k levému oku, jako by potemněla zuřivostí. Místnost ztichla napětím: každý rozhněvaný rytíř je nebezpečný, i ten, který má očividně smůlu.

Potom ho matka upozornila: „Určitě tě okradli v kostele.“

Merthin tušil, že tomu tak bezpochyby je. Lidé v té tmě kradli nejen polibky.

„To je i svatokrádež!“ zvolal otec.

„Předpokládám, že se to stalo, když jsi zvedl tu holčičku,“ pokračovala matka. Šklebila se, jako by spolkla něco hořkého. „Zloděj se ti asi dostal k pasu zezadu.“

„Ten se musí najít!“ burácel otec.

Promluvil mladý mnich zvaný Godwyn. „Je mi velice líto, co se stalo, sire Geralde,“ oslovil ho. „Půjdu to ihned oznámit Johnu Konstáblovi. Může se ve městě rozhlédnout po nějakém chudákovi, který náhle zbohatl.“

Merthinovi to nepřipadalo jako příliš slibný plán. Ve městě se pohybovaly tisíce místních obyvatel a stovky dalších návštěvníků. Konstábl je nemůže všechny sledovat.

Otce to však trochu uchlácholilo. „Ten lotr bude viset!“ prohlásil poněkud méně hlasitě.

„A zatím byste nám mohl s lady Maud a syny prokázat čest a usednout s námi ke stolu, který se prostírá před oltářem,“ pokračoval uhlazeně Godwyn.

Otec zabručel. Merthin věděl, že ho těší, když se mu projevuje vyšší společenské uznání než davu hostů, kteří budou jíst vsedě na podlaze, kde spali.

Chvíle, kdy hrozil násilný čin, pominula a Merthinovi se trochu ulevilo, ale když všichni čtyři zaujímali místo u stolu, s úzkostí přemýšlel, co teď s rodinou bude. Otec je statečný voják – říká to kdekdo. Sir Gerald bojoval za starého krále u Boroughbridge, kde mu meč lancashireského povstalce zanechal jizvu na čele. Jenže neměl štěstí. Někteří rytíři se z bitvy vrátili s kořistí: s uloupenými šperky, plným vozem drahých vlámských látek a italského hedvábí, či s milovaným otcem nějaké vznešené rodiny, za něhož bylo možné dostat tisíc liber výkupného. Sir Gerald velkou kořist zřejmě nikdy nezískal. Přesto musel kupovat zbraně, brnění a drahého válečného oře, aby mohl plnit svou povinnost a sloužit králi. A pachtovné za pozemky na to jaksi nikdy nepostačovalo. Proto si, proti matčině vůli, začal půjčovat peníze.

Kuchyňští pomocníci přinesli kouřící kotel. Rodina sira Geralda byla obsloužena jako první. Kaši uvařili z ječmene a chuť jí dodával rozmarýn a sůl. Ralph nechápal rodinnou krizi a začal vzrušeně mluvit o slavnostní bohoslužbě, jenže nevrlé mlčení, s nímž se jeho poznámky setkaly, mu zavřelo ústa.

Sotva kaši snědli, Merthin se zvedl a šel k oltáři, za nímž měl schovaný luk a šípy. Lidé by váhali ukradnout něco od oltáře. Možná by strach překonali, kdyby odměna byla dostatečně lákavá, ovšem vlastnoručně vyrobený luk není žádný poklad. Luk i šípy tam samozřejmě byly.

Merthin byl na svou práci hrdý. Luk byl pochopitelně malý: napnout řádný šestistopový vyžadovalo veškerou sílu dospělého muže. Merthinův štíhlý luk měřil čtyři stopy, ale jinak se nelišil od běžného anglického luku, který zabil už tolik skotských horalů, velšských povstalců a francouzských rytířů v brnění.

Otec předtím Merthinův luk nijak nekomentoval a teď vypadal, jako když ho vidí poprvé. „Kde jsi vzal lučiště?“ zeptal se. „Je drahé.“

„Tohle ne – je moc krátké. Dal mi ho jeden výrobce luků.“

Otec přikývl. „Až na délku je to lučiště bezvadné,“ prohodil. „Je z vnitřní části tisu, kde se bělové dřevo stýká s jádrem.“ Ukázal na dvě odlišné barvy.

„Já vím,“ přitakal horlivě Merthin. Nemíval často příležitost, aby na otce zapůsobil. „Pružné bělové dřevo je nejlepší na přední stranu luku, protože se stahuje do původního tvaru, a tvrdé jádrové dřevo je nejlepší na vnitřní stranu, protože tlačí zpátky, když se luk ohne.“

„Přesně tak,“ přikývl otec. Podal mu luk zpátky. „Ale nezapomínej, že tohle není zbraň šlechtice. Synové rytířů se nestávají lučištníky. Dej to klukovi nějakého rolníka.“

Merthin se rázem zasmušil. „Ještě jsem ho ani nevyzkoušel!“

Zasáhla matka. „Ať si hrajou,“ pronesla chlácholivě. „Jsou to jen chlapci.“

„Pravda,“ zabručel otec a ztratil zájem. „To jsem zvědavý, jestli nám tihle mniši přinesou džbánek piva!“

„A vy jděte,“ vyzvala matka syny. „Merthine, dávej pozor na bratra.“

Otec zamručel. „Spíš naopak.“

Merthina jeho slova ranila. Otec nemá ponětí, jak to chodí. Merthin se dokáže o sebe postarat, ale Ralph, ten se pořád pere, když je sám. Merthin se však raději nechtěl s otcem, který má takovou náladu, přít a odešel ze špitálu beze slova. Ralph se vlekl za ním.

Byl jasný, chladný listopadový den a po obloze táhla světlešedá oblaka. Opustili nádvoří před katedrálou a vydali se po hlavní ulici. Minuli několik menších uliček a dole pod kopcem přešli po dřevěném mostě přes řeku. Starou část města zanechali za zády a zamířili do předměstí zvaného Newtown. Tady se ulice dřevěných domů střídaly s pastvinami a zahradami. Merthin vedl bratra na louku zvanou Louka milenců. Tam městský konstábl a jeho muži postavili velké sudy – terče pro lukostřelbu. Střelecké cvičení po bohoslužbě bylo podle královského příkazu pro všechny muže povinné.

Nikoho nebylo zapotřebí nijak nutit: vystřelit si v neděli dopoledne pár šípů není žádné utrpení, a tak se tu již řadila asi stovka mladých mužů z města. Přihlíželi ženy, děti a muži, kteří se považovali za příliš staré nebo příliš důstojné na to, aby byli lučištníky. Někteří měli svou vlastní zbraň. Pro ty, kdo byli příliš chudí, než aby si mohli luk pořídit, měl John Konstábl levné cvičné luky z jasanu nebo lísky.

Připomínalo to slavnost. Dick Sládek prodával na povozu korbele piva a čtyři dospívající dcery Betty Baxterové procházely mezi lidmi a nabízely tácy kořeněných bochánků. Bohatší lidé z města měli na sobě kožešinové čepice a nové boty a dokonce i chudší ženy se učesaly a ozdobily si šaty novou stuhou.

Merthin byl jediné dítě s lukem a okamžitě upoutal pozornost ostatní drobotiny. Všichni se shlukli kolem něj a Ralpha a chlapci mu kladli závistivé otázky, zatímco dívky jen přihlížely – podle nátury obdivně, nebo pohrdavě. Jedna z dívek se zeptala: „Jak jsi věděl, jak se to dělá?“

Merthin ji poznal – v katedrále stála nedaleko něj. Pomyslel si, že je asi o rok mladší než on. Na sobě měla šaty a plášť z drahé, hustě tkané vlny. Stejně staré dívky Merthinovi obyčejně připadaly nudné – pořád se jen hihňají a odmítají brát cokoli vážně. Jenže tato se na něj a na jeho luk dívala s upřímnou zvědavostí a to se mu líbilo. „Jenom jsem to odhadnul,“ odpověděl.

„To je chytré. A střílí to?“

„Ještě jsem ho nevyzkoušel. Jak se jmenuješ?“

„Caris, z rodiny Vlnařových. Kdo jsi ty?“

„Merthin. Můj otec je sir Gerald.“ Merthin si stáhl z hlavy kapuci, zašátral v ní a vytáhl svinutou tětivu.

„Proč si strkáš ten provázek do kapuce?“

„Aby nezvlhnul, kdyby pršelo. To dělají opravdoví lučištníci.“ Přivázal motouz do zářezů na obou koncích lučiště. Luk přitom mírně ohnul, aby napětí drželo tětivu na místě.

„Budeš střílet na terče?“

„Ano.“

Jeden ze skupiny chlapců namítl: „Nenechají tě střílet.“

Merthin na něj pohlédl. Byl asi dvanáctiletý, vysoký a hubený, s dlouhýma rukama a nohama. Merthin ho viděl i s jeho rodinou předchozího večera ve špitále na převorství – jmenuje se Philemon. Potloukal se kolem mnichů, vyptával se jich a pomáhal jim podávat večeři. „Samozřejmě, že mě nechají,“ odpověděl mu Merthin. „Proč by neměli?“

„Protože nejsi dost starej.“

„To je hloupost.“ Už když to Merthin říkal, uvědomil si, že by si neměl být tak jistý: dospělí bývají často hloupí. Philemonovo přesvědčení, že to ví lépe, ho však podráždilo, zejména poté, co projevil sebejistotu před Caris.

Odešel od dětí ke skupině mužů čekajících, až na ně přijde řada. Jednoho z nich poznal – mimořádně vysokého, širokoplecího muže zvaného Mark Tkadlec. Mark si povšiml luku a vlídně se Merthina zeptal: „Kdepak jsi k tomu přišel?“

„Vyrobil jsem ho,“ odpověděl Merthin hrdě.

„Koukni se na to, Elfriku,“ upozornil Mark svého souseda. „Ten kluk odvedl slušnou práci.“

Elfrik byl podsaditý muž s prohnaným výrazem. Luku věnoval pouze zběžný pohled. „Je moc malej,“ pronesl odmítavým tónem. „Z toho se v životě nevystřelí šíp, kterej by prorazil brnění francouzskýho rytíře.“

„Možná ne,“ přisvědčil klidně Mark. „Já bych ale odhadoval, že ten kluk má před sebou aspoň rok nebo dva, než bude muset bojovat s Francouzema.“

John Konstábl zvolal: „Jsme připraveni, začínáme. Marku Tkalci, jsi první na řadě.“ Obr přistoupil k čáře. Uchopil mohutný luk a vyzkoušel ho; silné dřevo ohnul bez námahy.

Konstábl si teprve nyní všiml Merthina. „Chlapci ne,“ řekl.

„Proč ne?“ protestoval Merthin.

„Na tom nesejde, prostě odtud zmiz.“

Merthin uslyšel, jak se některé děti pochechtávají. „K tomu není žádný důvod!“ ohradil se pobouřeně.

„Dětem žádný důvody uvádět nemusím,“ odsekl John. „Dobrá, Marku, střílej.“

Merthina to ponížilo. Úlisný Philemon prokázal přede všemi, že se Merthin přecenil. Otočil se k terčům zády.

„Povídal jsem ti to,“ ušklíbl se Philemon.

„Zavři klapačku a vypadni.“

„Ty mi nemůžeš přikazovat, co mám dělat,“ vysmál se mu Philemon, který byl o šest palců vyšší než Merthin.

„Ale můžu to udělat já,“ vmísil se Ralph.

Merthin si povzdechl. Ralph byl stoprocentně loajální, ovšem nechápal, že když za něj Philemona zmlátí, Merthin bude vypadat nejen jako hlupák, ale i jako padavka.

„Stejně už jdu,“ zamumlal Philemon. „Budu pomáhat bratru Godwynovi.“ A s těmi slovy odešel.

Zbytek dětí se pomalu loudal pryč hledat jiné povyražení. Caris navrhla Merthinovi: „Mohl bys jít vyzkoušet ten luk někam jinam.“ Zřejmě byla zvědavá, jak to dopadne.

Merthin se rozhlédl kolem sebe. „Ale kam?“ Kdyby ho někdo viděl, že střílí bez dozoru, mohli by mu luk sebrat.

„Mohli bychom jít do lesa.“

Merthina to překvapilo. Chodit do lesa měly děti zakázáno. V lese se skrývali psanci, muži a ženy, kteří se živili krádežemi. Mohli by dětem ukrást oblečení nebo z nich udělat otroky a byla tu ještě horší nebezpečí, která rodiče jenom naznačovali. I kdyby děti takovým rizikům unikly, dostaly by od otců za neposlušnost pořádně nařezáno.

Caris se však očividně nebála a Merthin nechtěl vypadat méně odvážný než ona. Kromě toho v něm konstáblovo strohé odmítnutí vyvolalo pocity vzdoru. „Dobře,“ přikývl. „Ale nesmí nás nikdo vidět.“

Na to měla odpověď. „Vím kudy.“

Vykročila k řece. Merthin a Ralph ji následovali. Připojil se k nim i třínohý pes. „Jak se tvůj pes jmenuje?“ zeptal se Merthin.

„Není můj,“ zavrtěla hlavou. „Ale dala jsem mu kousek žluklého špeku a teď se ho nemůžu zbavit.“

Procházeli podél bahnitého břehu řeky, kolem skladišť, přístavních hrází a nákladních člunů. Merthin si potají prohlížel dívku, která se bez sebemenšího úsilí stala vůdcem. Měla přímý, odhodlaný výraz, nebyla ani hezká ani ošklivá a v zelených očích s hnědými flíčky se jí zračila nezbednost. Světle hnědé vlasy byly spletené do dvou copů podle módy zámožných žen. Oblečení měla drahé, ale obutá byla do důkladných kožených bot, a nikoli vyšívaných botek z látky, jakým dávají přednost vznešené dámy.

Odbočila od řeky a vedla je přes sklad dřeva. Zničehonic se ocitli v zakrslém houští. Merthin pocítil znepokojení. Tady v lese, kde za kterýmkoli dubem může číhat psanec, zalitoval předstírané odvahy. Couvnout se však styděl.

Šli dál a hledali mýtinu, která by byla pro střílení z luku dost velká. Caris náhle pronesla spikleneckým hlasem: „Vidíte tamhle ten velký cesmínový keř?“

„Ano.“

„Jakmile kolem něj projdeme, přikrčte se k zemi vedle mě a buďte zticha.“

„Proč?“

„Uvidíte.“

O chvilku později si Merthin, Ralph a Caris přidřepli za keř. Třínohý pes si sedl s nimi a s nadějí se díval na Caris. Ralph se jí začal vyptávat, ale Caris ho umlčela.

Minutu poté kolem nich přešla malá dívka. Caris vyskočila a chytila ji. Děvče vykřiklo.

„Buď zticha!“ okřikla ji Caris. „Nejsme daleko od cesty a nechceme, aby nás někdo slyšel. Proč nás špehuješ?“

„Máte mýho psa a on se nechce vrátit!“ vzlykalo dítě.

„Já tě znám, viděla jsem tě ráno v kostele,“ řekla jí Caris laskavěji. „Dobrá, nemusíš řvát, my ti nic neuděláme. Jak se jmenuješ?“

„Gwenda.“

„A pes?“

„Hop.“ Gwenda ho zvedla a on jí začal olizovat slzy.

„Tak už ho zase máš. Radši pojď s námi, aby ti znovu neutekl. Kromě toho bys možná ani cestu zpátky do města sama nenašla.“

Vydali se dál. Merthin jim položil otázku: „Má to osm rukou a jedenáct nohou. Co to je?“

„Vzdávám se,“ odpověděl okamžitě Ralph. To dělal vždy.

„Já to vím,“ usmála se Caris. „Jsme to my. Čtyři děti a pes. To je dobré.“

Merthina to potěšilo. Lidé jeho žertům často nerozuměli; děvčata skoro nikdy. Po chvíli uslyšel, jak Gwenda vysvětluje Ralphovi: „Dvě ruce a dvě ruce a dvě ruce a dvě ruce je dohromady osm rukou. Dvě nohy…“

Nikoho neviděli a to bylo dobré. Těch pár lidí, kteří mají v lese co na práci – dřevorubci, uhlíři a taviči železa – dnes pracovat nebude, a narazit na nějakou šlechtickou loveckou skupinu v neděli je nepravděpodobné. Pokud by někoho potkali, byl by to s největší pravděpodobností psanec. A právě tato pravděpodobnost byla nepatrná. Les byl veliký, táhl se na mnoho mil kolem. Merthin nikdy necestoval tak daleko, aby spatřil jeho konec.

Došli na širokou mýtinu a Merthin usoudil: „Tohle bude stačit.“

Na opačném konci, asi o padesát stop dál, stál dub s mohutným kmenem. Merthin se postavil bokem k terči, jak to viděl dělat dospělé muže. Vytáhl jeden ze tří šípů a do zářezu na konci vložil tětivu. Vyrobit šípy bylo stejně těžké jako vyrobit luk. Použil jasanové dřevo a husí pírka. Železo na hroty si opatřit nedokázal, a tak konce prostě zašpičatil a opálil, aby byly tvrdší. Zamířil na strom a potom natáhl tětivu. Musel vynaložit velkou námahu. Vypustil šíp.

Ten dopadl dost daleko před terčem. Hop pro něj pelášil.

Merthin tu stál celý zaražený. Očekával, že šíp proletí vzduchem a zaboří se špičkou do stromu. Uvědomil si, že luk dostatečně neohnul.

Uchopil luk do pravé a šíp do levé ruky. V tomto ohledu byl výjimečný, protože nebyl pravák nebo levák, ale obojí zároveň. Druhým šípem napnul tětivu a luk vší silou zatlačil. Podařilo se mu ho ohnout víc než předtím. Tentokrát šíp dolétl skoro ke stromu.

Ke třetímu výstřelu zamířil lukem nahoru. Doufal, že šíp poletí obloukem a zasáhne kmen. Jenže to přehnal a šíp vlétl do větví a ve víru suchého hnědavého listí dopadl na zem.

Merthin se cítil trapně. Lukostřelba je těžší, než si představoval. Tušil, že luk je nejspíš v pořádku, problémem bude jeho dovednost, přesněji její nedostatek.

Znovu se zdálo, že si Caris jeho rozpaků vůbec nevšímá. „Půjč mi ho, já to zkusím,“ požádala Merthina.

„Holky střílet nemůžou,“ namítl Ralph a luk Merthinovi vyškubl. Postavil se k terči bokem jako předtím Merthin, ale nevystřelil hned. Několikrát tětivu protáhl, aby se s lukem obeznámil. Zjistil, že je to těžší, než očekával, ale po chvíli zřejmě vše pochopil.

Hop pohodil všechny tři šípy Gwendě k nohám a dívka je nyní zvedla a podala Ralphovi.

Zamířil, aniž tětivu natáhl. Šíp směřoval ke stromu, zatímco Ralph neměl v pažích žádný tlak. Merthin si uvědomil, že měl učinit totéž. Proč Ralph chápe tyto věci tak přirozeně, třebaže v životě neodpoví správně na žádnou hádanku? Ralph prohnul luk nikoli bez námahy, ale plynulým pohybem a zasáhl kmen dubu tak, že se šíp zarazil nejméně palec do dřeva. Vítězně se zasmál.

Hop opět pelášil pro šíp. Když dorazil ke stromu, zmateně se zastavil.

Konec ukázky

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ 1. listopadu 1327

1

2