Ema Labudová

Lada u ledu

Copyright © Ema Labudová, 2021

ISBN 9788020720177

Předmluva.

Because.

Třicátý první prosinec roku 1978 začne ztepla. Je ti šestnáct. Na rodinnou silvestrovskou procházku vyrazíš s rodiči a Cyrilem ještě v rozepnuté šusťákové bundě, odpoledne pomáháš mámě mazat chlebíčky s česnekovou pomazánkou, z nichž ovšem nebudeš nic mít, protože sis během prázdnin horlivým uklízením, žehlením a mytím nádobí těžce vybojovala povolení zůstat až do půlnoci sedět s kamarády U Hasičů. A když s příslibem něčeho vzrušujícího na mysli vyjdeš z domu, šusťákovku necháváš rozepnutou. Scházíte se nejdřív jen ty, Naďa a Martina, Naďa už z dálky mává síťovkou s ukořistěnou lahví Svíčky, až na ni Martina syčí, ať to schová, a jdete železničním podchodem a po mostku přes řeku kus za město na kraj lesa, kde si sednete za pomník Jana Amose Komenského a víno si vypijete.

Potom sedíš v bundě rozepnuté až k pupku na lavici u podlouhlého stolu pod trámovím přístřešku U Hasičů, které je pokryté zvlněným plechem, aby na těch asi deset stolů přivrtaných k betonovému plácku, na němž kiosek stojí, případně nepršelo. Jiřina Pomahačová, dcera Jiřího Pomahače, vedoucího podniku, ti vyndala poslední nakládaný hermelín a všechny zbylé kozí rohy, co ve sklenici ještě plavaly, protože ví, že ty je ráda, a k tomu ti přinesla na prkýnku celou čtvrtku chleba. Jíš hermelín vidličkou a nožem a papričky i chleba rukama. Je ti – no, o tom asi spíš jindy.

Martina se směje, když si zapaluje cigaretu, a vykládá, jak její máma dostala v práci celej kartón těhletěch hábéček a vůbec si nevšimla, že jí dvě krabičky zmizly. Ale je na ní stejně vidět, že se cítí trochu světově, a to až do chvíle, kdy Majkl, který přišel před chvílí, nakrabatí obočí a řekne si o šluka, protože Majkl, který kouří ameriky, potáhne z Martininy kořisti a nestačí ani pořádně vyfouknout kouř, a už (od pusy se mu s každým slovem nárazovitě valí obláčky dýmu) se napůl směje, napůl dělá, že zvrací, a říká: „Ty vole, co to je za slámu,“ a Martina ho naoko šlehá šálou, kterou si před chvílí rozvázala, rozfajrovaná teplým prosincem a vínem. Ty sis vyhrnula rukávy na bundě, aby sis je nezamazala olejem od hermelínu. A Naďa říká Jiřině, že chce taky hermoš, a Jiřina jí odpovídá, že má smolíka a že Lada slupla poslední. To ale není pravda, ještě máš půlku před sebou, a i tvému připitému mozku padá kámen ze srdce, když se slyšíš říct, že tu druhou polovinu Nadě přenecháš. Naďa se upejpá, ale jenom chvilku, a pak patlá hermelín na chleba a rozplývá se nad ním způsobem, kterého ty nikdy nebudeš schopná, a ptá se Jiřiny, jak dlouho to bylo naložený, že je to hotová pomazánka, a Jiřina se chraptivě chechtá, že to kdyby jí řekla, tak se, jako Naďa, začne bát, aby jí sýr nevyšel naproti. Tak se otáčíš čelem k fotbalovému hřišti, co je přímo naproti stánku, a civíš do noci, opíráš se zády o stůl, i když je tedy docela dobře možné, že jsi tím bundě podepsala rozsudek smrti, a slyšíš vlevo hučet řeku a všude okolo tát sníh.

Blíží se k vám Pavel, dandy, a sedá si vedle Martiny, protože spolu chodí, i když ty, Naďa i Jarmila, která s vámi není, protože je s rodiči na chatě prarodičů v Českém

Krumlově, si myslíte, že Pavel ze všeho nejvíc chodí sám se sebou, no ale každej jsme ňákej, a Pavel přinesl flašku hruškovice, kterou si vysloužil u strýce za to, že, jak on říká, „cedil tři tejdny krev, sklidil celej sad a pak vytřídil tři sta padesát tisíc hrušek,“ aby k destilaci neprošla ani jedna červivá nebo nahnilá, a nalévá všem včetně Jiřiny, i když Jiřina říká, že ne, díky, ale Pavel ji uzemňuje prohlášením, že nemakal jako idiot měsíc u strýce pod Brnem, aby mu pak někdo vykládal ne, díky. Je to sajrajt, myslíš si, a jen si dáváš pozor, aby se ti ve tváři nepohnul ani sval, jako bys pila vodu, i když se na tebe vlastně nikdo nedívá, kromě Landera, který neříká nic, jako obvykle. Otáčíš se zase zády a díváš se do noci a řeka mluví, a Landerův pohled máš pořád v kapuci. Slyšíš ho, jak vrtí hlavou a říká, že půjde do matiky, a Pavel zaržá, že to je úplná sebevražda. A Lander se usmívá a krčí rameny. Majkl namítá: „Toho tvýho zemáku je ale spousta,“ to říká proto, že Pavel si zapsal zeměpis, přesvědčen, že maturita ze zeměpisu je formalita v pravém smyslu slova, „a koneckonců z matiky si pak může vytáhnout třebas, no nevim, teď mě nic nenapadá, něco lehkýho, a ze zemáku si pak můžeš natahat, éé, hospodářství jihovýchodní Asie,“ a Pavel na to zas, že žádná taková otázka není, a i kdyby byla, tak – a Pavel zopakuje svoji mantru – to najdeš v tom atlase, co ti ho pučej na potítku. A pak to už zase sklouzne k zpět k matematice, a Martina že asi rupne a vůbec tu maturu nebude muset řešit, protože ji k ní Svatý vůbec nepustí, a Naďa jí na to odsekává, že kdyby se na ty funkce den předem půl hodiny učila, tak má minimálně trojku, protože u Svatýho musíš vyvinout aktivní snahu k tomu, abys z tý písemky dostala kouli, a Martina na to: „Kdo dá písemku den před začátkem prázdnin?“

Když zavřeš oči, svět se začne otáčet mnohem rychleji, přesně jak psal Hemingway ve Fiestě, a ztrácíš přehled o tématu debaty, a když ho zase nacházíš, slyšíš něco jako: Tak ať Pavel ale do prdele něco navrhne, když mu nic nevoní, a Pavel že nic navrhovat nebude, tak mu Majkl domlouvá, a holky se smějou, že ti dva jsou manželé po dvaceti letech, a Martina se děsí, že jestli to bude za dvacet roků vypadat takhle, no tak to nevim, a Lander se dívá na tvůj zátylek a srká hruškovici ze sklenice od hořčice, protože panáky jsou v tahu od listopadu, kdy se jednou u Hasičů sešlo snad celé město a kdy tvůj otec, prohrav sázku o to, kdo udělá víc shybů na fotbalové brance, vsadil se se zástupcem ředitele školy, že přebrodí řeku s věží z frťanů naskládaných do sebe, postavenou na dvou prstech. Ztrácíš zase nit hovoru, ale to nevadí.

A pak je půlnoc, slyšíte někoho na náměstí odpočítávat deset devět a tak dál, a pak je rok 1979 a k zemi se snášejí velké naducané sněhové vločky. Bereš si šálu, kterou ti máma na odchodu vnutila a na kterou jsi kroutila očima, a slyšíš hučet řeku, a přijde ti to tak nahlas, že to skoro přehlušuje řev kluků, hrajou na hřišti fotbal s prázdnou lahví od hruškovice, i Jiřinin vykouřený hlas, který na ně huláká, že tu flašku rozbijou a děti si pak v trávě rozřežou nohy. A pak jdeš domů, je tak jedna a drkotají ti zuby, že si říkáš, abych si tak překousla jazyk. Vevnitř domu se povrchně trochu zahřeješ, když vyvrávoráš tři patra, málem přitom skopneš mámě fíkus na odpočívadle a jen těsně tak unikáš jisté smrti, a šmátráš klíčem kolem zámku, než se ti podaří odemknout, sundaváš akorát kozačky a bundu, zahýbáš k vám do pokoje a padáš na postel, naštěstí na vlastní a ne Cyrilovu. Svět se s tebou za zavřenýma očima točí, ale usínáš i tak skoro hned.

Zdá se ti, že stojíš v noční košili vprostřed ječmenného pole a nebeská kupole je zleva doprava ověšená mračnem obtěžkaným ledovou vodou. Půda pod tvýma nohama je zmrzlá na kost a ten mráz ti z ní vzlíná do těla. Vztahuješ ruku ke klasům a chceš je pohladit a pročísnout, jako bys byla vítr, ale jsou tak zledovatělé, že ti praskají pod dlaní na prach. Vidíš, jak ti postupně od prstů na nohou vzhůru vystupují obrovské tmavofialové žíly, stoupají ke stehnům, mizí pod košilkou, zjevují se zase na tvých prsou a cestují skrz ramena do rukou. A je jich víc a víc a dělá se z nich hustě tkaná síť, a ty nejtlustší už jsou skoro černé. A pak vidíš jako zvenku svůj obličej, který už je jich taky plný, i oči máš protkané tmavými žilkami a prostupuje to tebou, až nakonec splyneš se zemí, vzduchem i temným nebem a skončíš. Ráno jsi nachlazená.

První část:

Glaciatismus

Záběr prvý.

Get Back.

Je druhého listopadu roku devatenáct set sedmdesát devět, sedíš u vás doma v kuchyni, táta mlčky stojí u linky a balí řízky, a máma sedí u stolu naproti tobě a nadává ti, jestli jsi normální a jestli ti přijde, že má málo věcí na práci.

Situace je taková, že máš čtyřicet kilo a od začátku školního roku se tě rodiče tak jednou za deset dní vyptávají, jak je možný, že se furt takhle ztrácíš před očima, a ať se koukáš pořádně najíst, a ty pokaždé děláš, že nevíš, a demonstrativně před nimi pojídáš talíř vepřového na houbách s rýží, až tvého tátu dneska ráno napadlo tě následovat, když jsi ráno vyrazila do školy, a tak vyšlo najevo, že těch dvanáct kilometrů, co tě dělí od gymplu v Ústí, zdoláváš tam i zpět ne vlakem, ale běžmo.

Táta nad máminým projevem vrtí trochu nesouhlasně hlavou a přerušuje ji: „No a co jsi tímhle sledovala? Jsi se zhlídla v nějaký literární postavě nebo co se stalo?“

Asi netřeba říkat, že přítomná situace je něco, co ti poslední dva měsíce vytanulo v mysli, kdykoli ses pokusila jít spát, a zatím to jde přesně tak, jak ses obávala: rodiče jsou vzteklí, že jim přiděláváš práci a starosti, a říkají si, kde udělali chybu, když po sedmnácti letech snah o dobrou výchovu musí stále dnes a denně snášet nové a nové výmysly, jako bys byla pupek světa, střed vesmíru, jediná holka na zeměkouli a tak dále. Jestli to takhle půjde dál, naplní se postupně tvá předpověď zcela: donutí tě ztloustnout a do konce životě tě budou nesnášet za všechny útrapy, které jsi jim tímhle excesem přinesla. No ale podívej: ty do budoucnosti přeci jen na rozdíl ode mě nevidíš, a tak ti můžu rovnou říct: jen nepředbíhej. Pleteš se. Navíc je to jedno. Zpátky už to asi vzít nejde.

Krčíš rameny a říkáš: „Jsem si myslela, že když zhubnu, tak se budu mít radši, jenže jsem zhubla a měla jsem se furt stejně nerada. S tím rozdílem, že teď jsem se ještě hrozila toho, že zase přiberu.“

Máma skládá hlavu do dlaní, nebrečí, jenom civí před sebe a je tak rozhozená, že si ani cigaretu nezapálí, a otec chvíli mlčí a pak se ptá: „To tak cejtíš, nebo sis načetla v novinách, že se tímhle projevuje glaciálová nemoc?“

No a jsme u toho. Nebýt situace, která je, to jest kdyby ses neklepala od hlavy po paty, tak odsekneš, že ne, to jsem načetla a teď vám dělám soukromou divadelní inscenaci, ale takhle jenom tupě říkáš, to tak cejtim. A pak roztřeseným hlasem pokračuješ: „Já vim, že mám asi problém, a chtěla bych se z něj dostat, a už jsem se o to taky několikrát pokusila, ale prostě to nedokážu. Je mi to hrozně líto. Že vám takhle přidělávám starosti. Já vim, že toho máte aj tak hodně. A vim, že si za to můžu sama. Taky bych se z toho taky nejradši sama dostala. Akorát je to teda trochu těžký.“

Táta noří řízky do rendlíku s rozpuštěným sádlem, cedí brambory, sundavá pokličku („krucifix, já tam dal kmín“), háže na brambory na nůž másla a zalévá je mlékem, mydlí to chvíli šťouchadlem a nakonec říká: „To vyřešíme. Není to nic, co by se nedalo vyřešit. To zvládnem… prostě budeš jíst. Prostě se tady,“ a přitom se napůl otáčí a hází okem na mámu, která zhroucená kouká nepřítomně na tmu v okně, „začne normálně jíst. To jsou furt nějaký experimenty a pak to takhle dopadá. A můžeš si za to, asi jako si můžeš za to, když dostaneš chřipku. No, tak prostři stůl, Lado. Do brambor na kaši jsem hodil kmín kvůli vám. No tak bude kmínová kaše.“

Prostíráš stůl, máma se na tebe nedívá, voláš Cyrila, Cyril se připotácí a zvětří hned, že se něco semlelo, ale neřekne nic, sedne si vedle tebe ke stolu, nechá si naložit dva řízky a půl talíře kaše a pouští se zvesela do jídla. Táta říká: „Tak, nalož si, kolik sníš, ale něco sněz.“

Tak to teda hodně nepůjde. „Nalož mi radši ty.“

„Mám ti naložit já?“

„Jo, radši. Já nevim, kolik je porce.“

No tak ti táta nakládá a žes radši nedržela hubu, je toho strašně moc. Bereš kaši do pusy a chutná jako hodně hustá vata. Polykáš. Sousta ti těžknou v břiše. V hlavě slyšíš, jak ti krev šumí nežer nežer nežer. Řízek chutná jako kus gumy obalený prachem. Díváš se kradmo na mámu, jí a ani nevzhlédne, posralas to, teď se bude kvůli tobě do konce života trápit. Táta říká: „No, tak se přestaňte obě tvářit jak šafářský dvorečky. To zvládnem.“

„Ne, to nezvládnem,“ říká máma, „ty nevidíš, jak to do sebe tlačí, aby nám udělala radost? To nezvládnem.“

Ale táta pořád zvesela, „ježišmarja, no tak jasně že lehký to nebude, ale nic, co bysme nezvládli.“

Cyril do sebe večeři naházel třikrát na vidličku a přidává si. „Chtěl by mě někdo zasvětit, nebo jsem tady u kontrarozvědky?“

„Ty, nech si ty kecy,“ říká táta, „Lada má problém s jídlem, tak si teďka hleď, abys jí byl oporou.“

„Já mám taky problém s jídlem, je ho tu furt strašně málo.“

„Ha, ha,“ dělá táta.

Směješ se nevesele, abys ocenila jeho snahu. Máš před sebou prázdný talíř a někde mezi tebou a stolem nadmuté břicho, ale necítíš ho jako součást sebe. Jsi tak rozčilená, že nevnímáš tělo. Vstáváš od stolu a myješ nádobí. Máma odchází mlčky vedle do obýváku a pouští televizi. Končící Televizní noviny, začínající seriál.Domýváš nádobí a koukáš na kuchyňské dlaždičky na zdi, poprskané horkým sádlem. Nevíš jistě, jestli se vážně právě stalo, co se stalo. Vnímáš jako mírnou úlevu, co ti táta řekl o chřipce.

Cyril se zvedá a říká: „Ukaž mi ruku,“ a srovnává své předloktí s tvým. Vešla by ses do jeho ruky dvakrát, i když to taky není úplně berná mince, ještě aby ses nevešla do metr osmdesát vysokého patnáctiletého výrostka. Cyril vrtí hlavou. „Jsi asi upadla, ne,“ říká, „hele, to je úplně jednoduchý, prostě musíš začít jíst, podívej se na mě, jak to dělám. Ráno vstaneš a dáš si jako první královskou snídani. Královská snídaně sestává z dvou volskejch ok, párečku, rajčátko si k tomu můžeš dát, chleba s máslem a s marmeládou, takový skleničky jogurtu až dvou, jeden jahodovej, jeden borůvkovej, pokud je k dispozici buchta nebo koláč, k tomu čaj, kafíčko, sklínku kefíru. To než sníš, je pomalu čas na přesnídávku, k přesnídávce si dáš dvě až tři jabka a housku se šunkou. Pak máš královskej oběd, a tady si teprve můžeš začít vybírat, polívek, že nevíš co s nima, s knedlíčkama, bramboračku, gulášovku, zeleninovou, česnečku, zelňačku, rajčatovou, dršťkovku, ježiš mňam, k polívce hlavně vždycky rohlík, a těch možností, co se hlavního chodu týče, kachna se šesti, svíčková, žemlovka, šunkafleky, vepřoknedlozelo, paprikový lusky, šišky s mákem, rýžovej nákyp, bacha ale, na mlíce, ne z vody, a s kompotovanýma švestkama v rumu, vepřový v mrkvi, pečený kuře, brambory na loupačku, borůvkový knedlíky, rajská, krupicová kaše, no co ti přinesou, ale hlavní je si přidat, a to tak, že aspoň dvakrát…“

„Nech ji,“ mumlá táta. Máma kouká na televizi v obýváku, slyšíš tam herce mluvit, ale má to jenom jako kulisu, aby měla na co upřít oči. Řízek je těžký v žaludku, budeš z něj plná ještě dva dny. Mizíš do koupelny, opíráš se zadkem o umyvadlo a celé tvoje tělo jímá bezzvučná křeč, jak strašně brečíš a strašně se snažíš, aby nebylo slyšet, jak strašně brečíš, a bolí to úplně akutně, jako tě ještě nikdy nic nebolelo, a koušeš ručník a vůbec nechceš být. A pak se na sebe díváš do zrcadla, polosmířená s vlastním osudem, tak to prasklo a ode dneška už budeš jenom tlustá. Svlékáš si svetr a v tílku se na sebe díváš do zrcadla a šeptem si povzdechneš, tak sbohem, kostičky. Pak si sušíš oči, smrkáš, utíráš si sliny, oplachuješ si tvář studenou vodou, ale akorát se do tebe dává zima, tak si honem zas natahuješ tlustý červený rolák, co ti máma upletla, ale už máš zase husí kůži po celém těle, chmýří se ti ježí, pouštíš si na ruce teplou vodu z umyvadla, no k ničemu to moc není, ale jak se ti vytratila krev z tváří, už to tolik nevypadá, že jsi brečela. Vracíš se do obýváku. Máma sedí v houpacím křesle, na klíně má pletení, co automaticky popadla, když si sedla k televizi. Balíš se do vlněné deky a sedáš si na tmavě zelený rozkládací gauč, a obě koukáte na televizi a mlčíte. Táta někam zmizel a Cyril cvičí na klarinet u vás v pokoji. Za chvíli se ozve Veselých smeták do stropu.

Máma konečně promluví. „Lado, já vim, že jsem ti to způsobila já těma svejma blbejma řečma.“

Hlas se jí zastaví, jako kdyby ji někdo přiškrtil. Protestuješ, že to tak není, že je to tím nešťastným loňským silvestrem, vždyť jsou toho plný noviny. Máma polyká slzy, bere papírový kapesník, osušuje si oči a kapesník cupuje, zatímco mluví dál: „Ale musíš prostě začít jíst, a to tak, že hned. Já mám teďka doopravdy strach, že umřeš.“

„Jo,“ říkáš, „vždyť já začnu jíst, co mi zbejvá.“

Koukáte na televizi.

„Mě fakt hrozně mrzí, že ti takhle přidělávám starost. Jsem to nechtěla… já jsem se to fakt snažila vyřešit, jenže když já se teď najim, tak mám úplnou paniku, prostě blikaj červený světýlka.“

Asi tomu takhle moc nepřidáváš. Máma mávne rukou: „Vo moje starosti tady vůbec nejde, ale tohle je strašnej průser, prostě musíš začít jíst, Lado, já se o tebe fakt bojím.“

Nemusí se bát, myslíš si, protože se moc necítíš na děsivou podvyživenou trosku, kterými straší ve zprávách. Funguješ normálně. Nejsi unavená, naopak, každý den je pro tebe nový vzruch, nový strach, nová panika, nové horečné plánování všeho, co sníš následující tři dny. Každý den uběhneš dvacet čtyři kilometrů. Asi bys sotva běžela, kdyby ti něco fakt bylo. Ale těžko jí to vymluvit.

Otevřou se dveře z obýváku k rodičům do ložnice a v nich se zjeví táta s krabicí fotografií, kterou vrací do šuplete kredence s vitrínou, a pak se natahuje ke komodě vedle kredence, na níž stojí televize, a vypíná ji se slovy „nekoukejte na ty sračky, zblbnete z toho“.

Konec ukázky

Table of Contents

Předmluva.

První část:

Záběr prvý.