HNILOBA V KOŘENECH

Copyright © Theo Addair, 2021

Cover Illustration © Lenka Šimečková

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7289-4

Učebnice dějepisu mají se skutečným průběhem událostí společného asi tolik jako piktogram na dveřích toalety s člověkem z masa a kostí. Jsou placaté, černobílé a zjednodušené až na dřeň. Celé řetězce drobných příhod a okolností zpravidla scuknou do jednoho odstavce, opatří jej datem, jmény dvou nebo tří hlavních aktérů a jakýmsi zhodnocením důsledků – jako by snad realita měla nějaké jednoznačné dopady. A právě důsledky jsou tím, co je z celého toho pojetí asi nejvíc zavádějící.

Prolog

Ty dveře vždycky trochu vrznou. Kimp poplašeně vyskočí.

„C-co tady děláš?“

„Klid. Chci ti jenom popřát hodně zdaru. Jo, a taky ti nesu dáreček.“

„Eh… děkuju. Nevěděl jsem, že… no, to neva. Já jenom, promiň. Jsem trochu nervózní, že to praskne.“

Zase si sedne a natáhne se po misce sušenek. Je pobledlý, prsty nešikovné, nevypadá, že by měl vyloženě hlad. Chce jen zaměstnat ruce. Ale na důvodech mi celkem nezáleží.

„Je tu celkem dusno. Snad tu nebudeš moc dlouho.“ Ha ha. Malý soukromý vtípek.

„Taky doufám. Ale zas sem nikdo nechodí. Dobrej nápad,“ ocení uznale. Napije se a otře si pusu. Jedna z posledních věcí, které v životě stihne.

Začíná to jako výraz překvapení, který se pomalu, ale jistě mění v čirou paniku. Dívá se přímo na mě. Chápe, nebo nechápe? Vytřeštěné oči už nejsou jenom známkou údivu, ale taky nedostatku vzduchu. Rty se barví do modra. Natáhne ke mně ruku a upadne na podlahu. Už nedokáže zvednout hlavu, ale pořád na mě zírá. Tak to teda asi chápe.

Nemám moc času. Bylo zbytečné se dívat, ale zajímalo mě, jaké to je. Zklamalo mě to, upřímně.

Popadnu zápisník a zmizím.

Kapitola 1

Integrace je pěkná věc

V učebně sedmého, posledního ročníku na Druhé Zartenské právě probíhala hodina dějepisu. Park seděl na svém přiděleném polštáři, vybledle šedomodrém a nijak zvlášť pohodlném. Na rozdíl od radzarských studentů samozřejmě neměl jak si svoje sezení vylepšit a školní řád nedovoloval, aby si žáci nosili vlastní polštáře. Zaručeně férové a spravedlivé nařízení, týkající se všech studentů bez výjimky, jak Radzarů, tak Sanheianů. O úpravách za použití změnomoci školní řád pochopitelně mlčel. Park už se nad tímhle druhem férovosti a spravedlnosti sotva pozastavoval. Co na tom, že uběhlo půl století od aboličního zákona, který zrušil otroctví, a osmnáct let od prvních krůčků k integraci sanheiských obyvatel? Někdy měl pocit, že Radzarové si ani jedné z těchhle událostí ještě nestihli všimnout.

Výklad dějepisáře, pana Sejuna, obvykle spolehlivě uspával celou třídu. Dnes ale bylo na programu ožehavé téma: objevení Sanheie slavným mořeplavcem Gorianem ze Zartenu, událost tak významná, že se před čtyřmi sty osmdesáti lety stala začátkem nového radzarského letopočtu. V Parkovi se při poslechu té historie svářil nelogický stud se zcela logickým vztekem. Sklopil hlavu ke svým zápiskům – což byla věc, s níž se drtivá většina jeho spolužáků samozřejmě nemusela obtěžovat, protože se jim poznámky v sešitech díky změnomoci zhmotňovaly samy – a nechal clonu zelených vrkočů, aby mu skryla obličej. I tak se mu zdálo, jako by na sobě doslova cítil posměšné pohledy, ačkoli věděl, že si to nejspíš jen představuje.

Při každých pár větách učitelova výkladu se mu v mysli vynořila odpovídající pasáž z Gorianova deníku – knihy, která před pár lety způsobila docela poprask. Vláda tomu tehdy tak úplně nepomohla, když celý spis prohlásila za nenávistný podvrh a striktně zakázala jeho šíření. Kdykoli protektoři narazili na další ručně opsanou kopii, okamžitě ji zničili a jejího držitele předvedli k výslechu. Ani tím však nezabránili bezpočtu dalších Sanheianů, aby se dál potají hrbili nad pracným vytvářením dalších exemplářů. Kimp Yagem, Parkův nejlepší kámoš a třídní potížista, u toho nemohl chybět. Vzhledem k tomu, kolik času spolu trávili, mu Park pochopitelně často pomáhal, ovšem pokaždé úpěnlivě prosil lesní duchy, aby to jeho rodiče nikdy nezjistili.

„Gorian a jeho posádka dostali od zartenského krále veškerou možnou podporu, a tak hladce dosáhli břehů nového kontitentu, přesně, jak Gorian předpověděl,“ vykládal učitel monotónně, ale Parkovi v hlavě naskakovala jiná slova, vyrytá do paměti několikerým přepisováním.

Hladovění začalo už na lodi. Všichni jsme čekali, že tou dobou musíme dávno narazit na břehy Sanheie. Věřili jsme, že velkorysé zásoby koftely, kterou výprava dostala z královských rezerv, jsou prakticky bezedné. Proto se nikdo z nás neobtěžoval svou změnomocí šetřit, všichni jsme se chovali, jako bychom lenošili doma za humny a neplavili se daleko za hranicemi zmapovaného světa.

Jenomže zásoby svého dna přece jen dosáhly. Bez změnomoci nebylo jak opatřit jídlo, a co hůř, ani jak odsolit mořskou vodu. Poslední týden plavby považuji za nejhorší zkušenost svého života. Posádka, která zpočátku hýřila nadšením, se postupně obrátila proti mně.

„Podvedl jsi nás!“ obviňovali mne, jako bych snad sám nestál na téže palubě. „Žádná Sanheia neexistuje!“

Nakonec jsem začal pochybovat i já sám. Přestože doma v Zartenu se důkazy zdály naprosto přesvědčivé, přestože jsem celé roky věnoval podrobnému výzkumu všeho, co vítr a proudy zanesly na zartenské pobřeží, nyní jsem se neubránil nejistotě. Možná je opravdu dosud zmapovaná pevnina, nepočítaje ty drobky ostrůvků rozházené kolem jejích břehů, jedinou suchou zemí na světě. Možná není žádná Sanheia, žádný nový svět, který jsem králi slíbil nalézt a prozkoumat. Svět, který by mohl vydat nová bohatá naleziště koftely, jejíž rezervy se už ve všech pěti královstvích valem tenčily.

Navzdory pochybám se nakonec na obzoru objevil tmavý pruh pobřeží. Ovšem útrapám tou dobou ještě neměl být konec. Nevyslovované obavy se staly skutečností – bez změnomoci se naše obrovská loď prakticky nedala ovládat a přes veškerou snahu se nám nepodařilo s ní bezpečně zakotvit. Nyní ležela bez užitku v písku na mělčině a nalezení nových zásob koftely se tak stalo nikoli prestižním politickým úkolem, ale otázkou života a smrti.

„Gorianova výprava pečlivě prozkoumala pobřeží a objevila bohatá naleziště koftely,“ pokračoval pan Sejun.

Po týdnu v pralese zbylo z bezmála třiceti mužů, kteří se se mnou plavili na Pokořitelce, pouhých šest. Voda v potoce se ukázala zřejmě jedinou neškodnou substancí v téhle části světa – ačkoli je třeba přiznat, že když prvních deset či dvanáct mužů zemřelo po požití různých místních plodů, chuť nás ostatních zkoušet své štěstí v téhle smrtící loterii značně poklesla. Přesto se našlo ještě několik, kteří dali přednost sázce se štěstěnou před pomalým umíráním hlady. Netrefil se ani jeden. Další podlehli zraněním, o něž v neznámém terénu nebyla nouze a která by si se špetkou koftely byli mohli vyléčit mrknutím oka.

A tak nakonec zůstala poslední hrstka otrhaných špinavých ubožáků, bezcílně se prodírajících zapařenou džunglí a vyděšeně sebou trhajících při každém nezvyklém zvuku.

Zabloudil jsem daleko od místa, kde ztroskotala Pokořitelka. Ne že by na tom záleželo, všechno tu vypadalo stejně. Náhle jsem ucítil známé pnutí pod hrudní kostí. Jenomže tohle nebyl ten pocit, který jsem zažíval, když jsem si zapomněl doma pár kousků koftely navíc a po příchodu domů jako by mne to jemně táhlo směrem, kde mám uložené pohotovostní zásoby. Tentokrát jsem pocítil přímo fyzickou bolest, takovou, jakou by asi člověk mohl zakusit, pokud by mu někdo do prsou zabodl velký hák a prudce jím škubl k sobě. Neubránil jsem se výkřiku, zatímco jsem zpola vědomě, zpola instinktivně klopýtal ke hraně blízkého srázu.

Sesypal jsem se z něj s lavinou kamení a hlíny a zůstal ležet. Štiplavé odřeniny a tupě tepající podlitiny se začínaly hlásit o slovo, ale nevšímal jsem si jich. Navzdory tomu – či spíše právě proto –, že drtivá bolest v hrudi byla pryč.

Upřel jsem nevěřícný pohled na sutiny pod svými dlaněmi. Po narudlé koftele, prorostlé žilkami barvy západu slunce, nikde ani památky. Jen hnědočerná hlína se zbytky kořenů a listí a větší či menší úlomky antracitově zbarveného kamení, které na čistých, čerstvě rozlomených plochách hrálo zlatozelenými odlesky.

A přece…

Na zdejším pobřeží bylo vše úplně jiné než doma. Podnebí, půda i vše, co z ní vyrostlo. Nebylo by možné…?

S pošetilým pocitem jsem sevřel v dlani nejbližší drobný úlomek a soustředil jsem se na tu dávno zažitou představu, jako bych se snažil polknout, jenom rukou a nikoli hrdlem. V tom okamžiku se mi střípek kamene přestal zarývat do dlaně a ucítil jsem opojný příliv sil. K takovémuhle návalu změnomoci bych obyčejně musel použít valoun koftely velký nejméně jako pěst. Tak přece mne Dvojjediný neopustil! Vzhlédl jsem k nebi a rozchechtal se na celé kolo.

„Přitom Gorian narazil na místní obyvatelstvo, které na Sanheie živořilo zcela bez změnomoci.“

Vydali jsme se na průzkum vnitrozemí. Po několika mílích jsme zaslechli lidské hlasy. Nemluvily žádným z nám známých jazyků a ani prostřednictvím změnomoci se mi nedařilo pochopit jejich slova. Začal jsem mít obavy, jak bez znalosti místního jazyka poznáme úmysly domorodců. Ale zdálo se, že to brzy zjistíme. Hlasy se staly hlučnějšími, vzrušenějšími a především bližšími. Vystoupili jsme na konec pěšiny a ocitli se tváří v tvář lesním duchům.

Ty postavy vypadaly tak, jak by asi mohlo vypadat dítě, jež lidská žena povila stromu. Stavbou těla připomínaly člověka, ale tím podobnost končila. Vlasy ve všech odstínech hnědé a zelené jim splývaly v dlouhých zacuchaných šňůrách jako mechem porostlé liány. Jejich oblečení tvořily jen kratičké suknice spletené z listů a úponků rostlin, zatímco paže, trup i bosé nohy zůstávaly odhalené. Postavou spíše menší, zato pevně stavění. Ale nejzvláštnější byla jejich kůže. Nejen tím, že byla tmavší než u sluncem opálených zartenských námořníků. Ale především proto, že část její plochy – i když u někoho to bylo méně a u jiného zase více – pokrývalo cosi, co nedokážu popsat jinak než jako zvrásněnou kůru kmene stromu.

Na druhý pohled jsem musel poopravit své mínění o tom, co bylo na těch bytostech nejzvláštnější. Každý z nich totiž co chvíli rychlým pohybem povystrčil z úst špičku jazyka – ačkoli to nebylo zcela přesné. Ve skutečnosti to byly špičky dvě. Bylo to odporné.

„Gorianova výprava nabídla domorodcům pomocnou ruku a zahájila tak vzájemné přátelství mezi našimi národy,“ pronesl pan Sejun s takovým uspokojením, jako by tomu doopravdy věřil.

„Kecy,“ zaslechl Park tichounce z místa, kde seděl Kimp. Raději se po něm neohlížel, ale troufl si aspoň přikývnout.

Ve vesnici, pokud to vůbec byla vesnice, jsme neustále viděli domorodce, jak dělají podivné věci.

Kus stranou několik lidí trhalo z trnitých keřů velké červené bobule. Před jedním z příbytků seděla žena a špičatým kamenem dloubala do kusu dřeva. A u zčásti sesutého okraje hráze se lopotil celý shluk lidí a zřejmě ji opravovali.

To všechno ručně.

Mí společníci vypadali, že to nechápou o nic lépe než já.

„Rozumíte tomu?“ předběhl mne Moset, než jsem stačil vyslovit tutéž otázku.

„Proč se se vším tak dřou, když se jim tu ta místní koftela válí rovnou pod nohama?“ přidal se Livri.

Pokrčil jsem rameny. Pochopil bych, kdyby se místní věnovali nějakým náboženským rituálům, ale přinejmenším oprava přehrady nijak rituálně nepůsobila. Na okraj vědomí se mi začala drát jistá myšlenka, ovšem byla tak absurdní, že jsem ji málem bez přemýšlení odbyl. Ale tohle je Sanheia, připomněl jsem si, tady je nejspíš možné všechno. Došel jsem k muži, který nás vedl, a dotkl se jeho ramene, abych na sebe upozornil. Když se muž otočil, ukázal jsem ke hrázi a rovnou stočil své kroky tím směrem. Muž vypadal trochu překvapeně, ale nezdálo se, že by protestoval.

„Co děláš?“ zeptal se Moset.

„Uvidíš. Jestli se nepletu, tak tomu ani neuvěříš!“

Muži pracující na opravě hráze pochopitelně mezitím pracovat přestali a nepokrytě si nás prohlíželi. Pokynul jsem jim, aby ustoupili. Nejdřív mne počastovali jen prázdnými pohledy, ale pak náš dočasný průvodce něco křikl a všichni o kus poodešli. Sebral jsem kus kamene ze země a stiskl ho v dlani. Vzápětí jsem přenesl připravenou hromadu kamení a hlíny na uvolněné místo v hrázi a utěsnil je v pevně udusaný val.

Mé tušení mne nezklamalo. Hlouček lidí vykřikl údivem a pak začali o překot brebentit a klanět se, jako by stáli přinejmenším před králem.

„O co jde?“ nechápal Livri.

„Oni nemají změnomoc,“ vysvětlil jsem tupě. Sám jsem tomu stěží věřil, ale všechno do sebe zapadalo.

„Jak, nemají?“ Moset nakopl nejbližší kus kamene pod nohama. „Vždyť se tu válí všude kolem.“

„Ne koftelu,“ odpověděl jsem netrpělivě. „Změnomoc. Tu schopnost. Nemají ji. Nemůžou ji používat, nebo to neumějí, co já vím? Je to pro ně prostě jenom kamení.“

„Ale…“ Mosetovi očividně došla řeč.

Livri ho doplnil: „Ale copak něco takového vůbec je? Lidi bez změnomoci?“

„Očividně ano. Chápete, co to znamená?“

„No… že musí všechno dělat ručně…?“ navrhl Moset.

Protočil jsem panenky nad jejich nedovtipností. „To možná taky, ale to je narbonovi pod chvost. Znamená to, že celá tahle země, pánové, se vším, co je na ní, je od nynějška naše.“

„Nakonec se Pokořitelka pod vedením Goriana ze Zartenu navrátila do domovského přístavu s první dodávkou sanheiské koftely na palubě,“ pokračoval s nadšením učitel. „To byl počátek nové éry a současně rok jedna našeho současného letopočtu.“

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

Kapitola 1