Přeložila Markéta Polochová

TO TELL YOU THE TRUTH

Copyright © 2020 by Gilly Macmillan. All rights reserved.

Translation © Markéta Polochová, 2021

ISBN 978-80-242-7168-2

„Fikce není pouze to, co nacházíme v knihách, jsou to i naše každodenní lži. Může se jednat o lži obranné, které nám slouží jako ochranný štít, lži s hrubým povrchem, kterými si čistíme svědomí, nebo lži bílé jako poprašek sněhu, jimiž zakrýváme věci, které bychom nejraději neviděli. Lež má mnoho podob; pořád se však jedná o nepravdu, kterou milujeme, a zároveň nenávidíme.“

„Jediný způsob, jak nevytvářet svoji vlastní verzi událostí, je nemyslet.“

Pravda

– Lucy Harperová

Prolog

Existují fakta a existuje pravda.

Toto jsou fakta.

Je červen roku 1991 a právě probíhá oslava letního slunovratu.

Je ti teprve devět, na svůj věk jsi docela malá a školní sestra doporučila rodičům, abys trochu zhubla. Nemáš moc kamarádů a často si připadáš osamělá. Navíc tě šikanovali. Rodiče i učitelé ti radí, aby ses víc zapojovala do skupinových aktivit, ale ty raději trávíš čas ve společnosti své imaginární kamarádky.

Víme, že tu noc jsi byla ve Stoke Woods, protože když ses dostala domů, na tvém oblečení a ve vlasech se našlo jehličí a listí, za nehty jsi měla hlínu a byla jsi cítit dýmem.

Bydleli jste v čísle sedm na ulici Charlotte Close. Byl to skromný domek, který se jako vejce vejci podobal všem ostatním v téhle krátké slepé uličce, postavené v šedesátých letech minulého století na kousku půdy, který developer odkoupil od jedné mléčné farmy. Ulička se nacházela v těsné blízkosti Stoke Woods a pouhé tři kilometry od slavného mostu Suspension Bridge, spojujícího tuhle příměstskou oblast s centrem Bristolu.

Víme, že domů jsi dorazila v jednu hodinu třicet sedm minut v noci, přesně tři hodiny a šest minut před svítáním.

Pokud jde o to, co se stalo, popisovala jsi to během několika následujících dní nesčetněkrát a podařilo se ti vykreslit mimořádně živý obraz událostí, protože už v tak útlém věku jsi mistrně vládla slovem.

Vyprávěla jsi to takto:

V boku tě píchalo, jako by ti do něj někdo vrážel ostrý nůž, ale ty ses bez zastavení dál hnala lesem k domovu. Kam až oko dohlédlo, rozprostíraly se stromy a vypadaly jako tichá, vyčkávající armáda. Listím pronikalo měsíční světlo a jeho mléčná záře patřičně dokreslovala atmosféru. Proměnlivé světlo vrhalo stíny, které se prodlužovaly. Perspektiva světa jako by se vychýlila.

Vbíháš do hustého podrostu. Za jiných okolností bys byla obezřetnější, ale dneska ne. Do holení tě šlehají kopřivy a drolivá půda ti připadá stejně zrádná jako tekutý písek, boří se ti do ní nohy a hlubina tam dole je zlověstná a nevlídná.

Jakmile se dostaneš na pěšinu, utíká se ti o něco snáze, ale i tady je povrch nerovný a pod nohama se ti drolí drobné kamínky a štěrk. V nose tě lechtá dým z ohňostroje.

Bez potíží sundáš závoru z brány parkoviště v lesích, jako jsi to dělala už tolikrát, a odtamtud je to domů jenom kousek.

Každý krok hlasitě zaduní o chodník, a ve chvíli, kdy konečně doběhneš na Charlotte Close, tě všechno bolí, na plicích tě pálí a lapáš po dechu. Na konci příjezdové cesty zůstaneš stát. Ve všech pokojích v domě se svítí.

Jsou vzhůru.

Tvoji rodiče jsou obvykle hezky upravení: jsou to pořádkumilovní, decentní lidé.

Další fakt: společně s tebou a malým bráškou představujete vy čtyři aspoň navenek ukázkově spořádanou a úplně průměrnou rodinu.

Jakmile se otevřou dveře, matka vyběhne ven a světlo z domu jí prosvítí poloprůhlednou noční košili, takže máš nepříjemný pocit, jako by se k tobě matka hnala nahá, a to se výrazně vymyká normálu. Ale na dnešní noci ostatně není normální nic.

Matka tě prudce obejme. Máš dojem, jako by z tebe chtěla vymačkat všechen vzduch, a do vlasů ti zašeptá: „Díky bohu.“ A ty se celá schoulíš v jejím náručí. Zdá se ti, jako bys padala.

Ochablá v jejím objetí si zoufale přeješ, aby tahle chvíle nikdy neskončila a čas se zastavil, ale to nejde. Trvá to sotva vteřinu dvě, protože stejně jako každá dobrá matka i ta tvoje zvedne hlavu a podívá se ti přes rameno do tmy na příjezdovou cestu za tvými zády. Světlo z pouličních lamp sem nedolehne, měsíc se schoval za mrak a jediné matné světlo, které dopadá na ulici, vychází z garážových dveří domu číslo čtyři. Jinak je všude tma. A matka vysloví ta slova, kterých ses tolik bála:

„Ale kde je Teddy?“

Nemůžeš jim říct o svém doupěti.

To prostě nejde.

Eliza by se moc zlobila.

Máma tě drží za ramena a tiskne tě tak, až to bolí. Čekáš, že s tebou začne třást. Stojí tě to veškeré zbytky sil, ale nakonec zvedneš zrak, vykulíš oči, zatváříš se co nejnevinněji a zeptáš se: „On tady není?“

První kapitola

Napsala jsem: „Konec,“ klikla na ikonu Uložit, a pak pro jistotu ještě jednou. Ohromně se mi ulevilo, že jsem svůj román dopsala. Byla jsem nadšená i unavená zároveň, ale taky jsem měla hrozný strach, větší než obvykle, protože rozhodnutí, které jsem před několika měsíci udělala a nikomu o něm neřekla, konečně vyjde najevo.

Každý rok napíšu novou knížku. Pracovní verze, kterou jsem právě dokončila, měla být můj pátý román: horké, cenné zboží, napjatě očekávané ve vydavatelstvích v Londýně, New Yorku i v dalších městech po celém světě. „Cenné zboží“, to jsou slova mého literárního agenta, ne moje, ale ne, že by byla daleko od pravdy. Každý den jsem si při psaní představovala staccato nohou několika redaktorů, kteří sedí u stolu, podupávají si a netrpělivě čekají, až budu mít hotovo. Tentokrát jsem mnohem nervóznější než jindy, protože vím, že dostanou něco, co nečekají.

„Odvážné,“ pronesla Eliza, jakmile pochopila, co mám v úmyslu udělat.

„Promiň,“ omluvila jsem se a myslela jsem to vážně. V jejím hlase se projevil nezvyklý, nepříjemný chrapot – ono každý odvážný krok něco stojí. Za jiných okolností by mě na to upozornila jako první právě Eliza, protože je to holka pragmatická.

Bylo mi jasné, co musím udělat, ale bála jsem se. Měla jsem svoje metody jak sebrat odvahu, protože jsem byla obecně bázlivá a často mě pohltily obavy a strach z psaní další knížky.

Napočítat do třiceti trvalo déle než obvykle, protože jsem zpomalovala – byla jsem královna vyhýbání se nepříjemným věcem –, ale když jsem se dostala k nule, byla jsem soustředěná jako odstřelovač těsně před výstřelem. Stačilo jedno kliknutí a román byl odeslán: tři sta třicet stránek putovalo e-mailem do světa za mým agentem. Kostky byly vrženy. Nedalo se nic změnit.

Počkala jsem celou minutu, než jsem dala obnovit stránku, abych viděla, jestli potvrdil přijetí. Zatím nic. Smazala jsem reklamní e-maily od módních společností, které mi nabízely sezónní výprodeje. Považovala jsem je za ďábelsky zrádné vzkazy, které mi připomínaly můj zvyk vrhnout se na nákupy na internetu, jakmile se dělo něco závažného. Mezi nabídkami jsem ale zahlédla jeden svetřík, ke kterému se asi později vrátím. Měl krémovou barvu, „která je toto jaro obzvlášť šik“ a „snadno se dolaďuje doplňky“. Lákavá nabídka, která si zaslouží zvážení, ale ne teď.

Poklepávala jsem si prsty o desku stolu. Další načtení e-mailové schránky. A zase nic. Klikla jsem na vedlejší okno a zjistila, jestli ten svetřík mají v mé velikosti. Měli. A dokonce na mě ani nevyskočilo upozornění, že na skladě mají několik posledních kousků. Hezké. Stejně jsem ho přihodila do košíku. Čistě pro jistotu. Vrátila jsem se k e-mailové schránce a dala znovu obnovit. Pořád nic. Zkontrolovala jsem spam. Od Maxe nic, ale je dobré vědět, že dnes večer je v našem městě spousta nažhavených koček, které nabízejí sex. Všechnu nevyžádanou poštu jsem vymazala a znovu obnovila přijaté zprávy. Beze změny.

Zvedla jsem telefon a zavolala mu. Okamžitě to zvedl. Má příjemný hlas.

„Lucy? Vydrž chviličku,“ řekl. „Mám ještě jeden hovor. Hned se ho zbavím,“ dodal a nechal mě čekat. Působil nadšeně, že mě slyší, což moji nervozitu ještě prohloubilo. Nechápejte mě špatně, ne proto, že by se mi snad líbil, ale protože Max byl člověk, který odstartoval moji kariéru a se kterým celou dobu spolupracuju: byl to můj agent, který vyjednával s nakladateli, nabízel moji knihu dál, projednával podmínky, a kdykoli se něco pokazilo, naběhl jako rytíř v lesklé zbroji a všechno zachránil, za což dostával na oplátku procenta z prodeje.

S Maxem jsme se vzájemně potřebovali. Byla jsem dosud jeho nejúspěšnější autorka, takže bylo pochopitelné, že se snažil udržet nervy na uzdě, přestože jsem prošvihla uzávěrku odevzdání první verze mé poslední knihy, a místo nadávek a výčitek mě po telefonu i e-mailem podporoval a povzbuzoval v práci. Kdykoli jsme se potkali tváří v tvář, nemohla jsem nevidět, že má nehty okousané až na lůžko.

Po chvilce se znovu ozval Maxův hlas. „Jsem celý tvůj.“

„Hotovo.“

„Ty kouzelnice jedna!“ Slyšela jsem ťukat klapky na klávesnici. Určitě kontroloval e-mail. „Mám ji,“ řekl. Ozvalo se dvojí kliknutí. Otevřel dokument. Představovala jsem si, jak přejíždí očima první stránku. Vteřiny ubíhaly. Jako by to byly celé hodiny.

„Maxi?“

Začetl se? Upoutaly ho první věty mého příběhu, nebo přelétl očima několik stran a ochromilo ho zděšení a zklamání? Měla jsem nervy napjaté k prasknutí, takže jsem viděla tragédii i v třívteřinové odmlce.

„Okamžitě si ji přečtu,“ ozvalo se na druhé straně. „Hned si k tomu sednu. A ty hleď odložit telefon a mazej slavit. Pěkně si to užij. Opečovávej se. Napusť si vanu, otevři lahev něčeho lahodného a navrhni manželovi, aby si tě hýčkal. Jakmile dočtu, zavolám.“

Na začátku kariéry, ještě předtím, než jsem přišla k Maxovi do kanceláře, jsem se snažila představit si, jak to tam asi vypadá. Myslela jsem si, že bude mít pohodlné kožené křeslo, aby seděl v měkkém, a obrovský uklizený stůl, na jehož naleštěném povrchu se bude odrážet okno, možná ozdobné, s malými tabulkami barevného skla, nebo aspoň s důmyslným rámem. A přesně jako takový typ mi Max připadal, pokud odhlédnu od těch okousaných nehtů: jako loutkovodič. Protože jenom loutkovodič by si pořídil takový stůl. Jednou jsem se s ním o svoje představy podělila – museli jsme vypít dost koktejlů, jinak bych nikdy nesebrala odvahu a dál mlčela –, a on se usmál na půl pusy, což ještě umocnilo jeho nesymetrické rysy.

„Ale moc nad životem a smrtí tady máš přece ty,“ řekl tenkrát. „Obrazně řečeno,“ dodal o vteřinu později.

A měl pravdu.

Kromě koženého křesla, obřího stolu a ozdobného okna jsem si představovala, že Max bude mít v kanceláři nepořádek. Viděla jsem před sebou takový ten poutavý, překrásný chaos, který mě hrozně lákal.

Obecně jsem nalézala krásu v dost podivných věcech, což musíte, když vaše dílo prostupuje násilí. Osobně se domnívám, že každý autor thrillerů si musel najít nějaký způsob, jak se se svou představivostí vyrovnat.

A mimochodem, když jsem do Maxovy kanceláře poprvé vstoupila, zjistila jsem, že ani náznakem neodpovídá mým představám.

Druhá kapitola

Že jsem dopsala knihu, se po Maxovi hned jako druhý dozvěděl můj manžel Daniel, ale tentokrát jsem si chtěla nechat několik chvil jenom pro sebe, než mu to řeknu. Bylo to pár okamžiků, kdy jsem si nepřipadala sledovaná, protože jinak se mi zdálo, že jsem neustále pod drobnohledem.

Můj první román vyšel před čtyřmi lety, vtrhl na scénu thrillerů jako lavina (opět slova mého vydavatele, ne moje) a okamžitě se dostal na první místo žebříčků prodejnosti, kde se držel několik měsíců. V té době mě seznámili s konceptem „jedna kniha ročně“ – a jak mi Max i další redaktoři vysvětlili, bylo nesmírně důležité ho dodržet. A od té doby mě lidé nespustili z očí. Zajímalo je, co napíšu příště, a snažili se odhadnout, jak rychle tvořím. Pozorovali mě na společenských akcích, sledovali mě na internetu. Byli jako supi. Bombardovali mě vzkazy na sociálních sítích. Dokonce jsem měla i jednoho fanouška, jehož identitu se zatím nepodařilo odhalit, který si zjistil, ve kterém domě si s Danem pronajímáme byt – byla to skromná budova v bristolské čtvrti plné graffiti a malých kaváren – a nechával mi na zápraží dárky.

Faktem je, že ty dárky nebyly pro mě. Hlavní hrdinkou mých knížek byla detektiv seržantka Eliza Greyová, postava, kterou jsem stvořila na základě své imaginární kamarádky z dětství. (Piš o tom, co znáš, říkají, a já si dám poradit.) Lidé po Elize doslova šíleli a ty dárky byly určené jí. Obsahovaly její nejoblíbenější pochoutku (ostružinovou marmeládu, kterou objevila, když ve druhé knize v rámci řešení případu zavítala do Osla) i nápoj (energy drink s kofeinem). Nebudu lhát, byla jsem z těch pozorností nesvá, přestože za nimi byl dobrý úmysl, a požádala jsem Dana, aby se jich zbavil. Připadalo mi, jako by se mi někdo naboural do soukromí.

Ztráta soukromí po vydání první knihy ze série o Elize přišla náhle, kompletně, a byl to obrovský šok. Nic takového jsem nečekala, a kdybych to věděla dopředu, pravděpodobně bych svůj rukopis literárním agentům ani neposlala. Jakmile jsem však podepsala smlouvu na vydání, nikoho nezajímalo, že si svoje soukromí přirozeně střežím jako ten nejvzácnější poklad.

Těch pár okamžiků o samotě v mé pracovně mi přineslo jenom zklamání. Místo abych si užívala chvíle klidu (v protikladu s pocitem osamění, který mě provázel téměř všechny dny při práci na každé nové knize), jediné, na co jsem se dokázala soustředit, byl ten nepořádek kolem.

Celé týdny jsem seděla ve svém pokoji, abych knihu dokončila, a pracovala jsem v šíleném tempu x hodin denně dlouho do noci a ráno hned za rozbřesku znovu. V podstatě jsem nedělala nic jiného, než horečně psala, a mezitím si tu a tam ukradla pár hodin přerušovaného spánku. Můj cirkadiální rytmus připomínal spíš divokou tarantelu než poklidný waltz, což se začínalo projevovat. Dokonce i moje tiskárna působila unaveně: odkladač byl nakřivo a všude kolem se válely papíry. Vypadala jako kurtizána, která právě vyprovodila klienta a snila, že se za něj jednoho dne provdá. (Ale nemůžu přece personalizovat tiskárnu. Co byste si o mně pomysleli?) A podlahu i konferenční stolek bylo pod nánosem hald papírů a studijního materiálu ke knize sotva vidět.

„Vážně musíš ty svoje krámy pohazovat po pravém perském koberci?“ zeptal se Dan před několika týdny ode dveří, v době, kdy skříňky ani stolky už neudržely množství papírů a některé komínky se začínaly pomalu sesouvat na zem. Takhle jsem nad tím nepřemýšlela. Byla jsem zvyklá spíš na levný nábytek z IKEA, vlastně my oba, vždyť jsme dřív nic jiného neznali, ale dostali jsme se do bodu, kdy Dan začínal přivykat luxusnějším věcem, a bohatství, které nám mé knížky přinesly, přijímal s mnohem větší lehkostí než já. Taky měl čas si ho užívat a přemýšlet, jak vydělané peníze utratíme. Já ne. O to se postaral zmíněný koncept „jedna knížka ročně“. Nemohla jsem si dovolit zvednout hlavu od práce a užívat si změnu, která v našem životě nastala. Vždyť já jsem si sotva uvědomovala, že se něco takového děje.

A nešlo jenom o nový koberec, na který jsem si musela nějakou dobu zvykat. Domek, ve kterém jsme bydleli, byl také odrazem životního stylu, který jsme si najednou mohli dovolit. Týdenní nájem byl pekelně vysoký, a mně se při něm jako skromné a spořivé ženě protáčely panenky, ale Dan trval na tom, že musíme bydlet tady.

„Nemůžeš dodělávat poslední úpravy na knížce v našem bytě,“ pronášel s iritující autoritou, kterou za ta léta vybrušoval zejména v oblastech psaní a tvůrčího procesu, ale poslední dobou ji čím dál tím častěji aplikoval i na náš soukromý život. „Je to tam příšerně klaustrofobické. Jeden druhému bychom šlapali na hlavu.“

Věděla jsem, že má pravdu, ale líbilo se mi psát v našem hezkém jednopokojovém bytě s výhledem na řadu malých obchůdků na protější straně ulice, a navíc jsem milovala vůni čerstvého pečiva, která se každé ráno linula z nedaleké pekárny. A taky jsem byla pověrčivá. Všechny předchozí knihy jsem napsala v našem bytě. Co když změna prostředí ovlivnila i můj styl psaní? Co když jsem příliš zpychla? Všichni přece vědí, že pýcha předchází pád.

Přestože jsem bojovala s tolika pochybnostmi, musela jsem vzít v potaz i Danův názor, protože pro mě tvrdě dřel na plný úvazek, a tím pádem se z rozhodování o tom, kdo v naší domácnosti nosí kalhoty, stala hodně ošemetná záležitost. Snažila jsem se přijít na takové námitky proti pronájmu tohohle domu, které by ho nerozladily, ale nějak mi došly argumenty. Když píšu, proudí ze mě slova jako řeka, ale jakmile se mám proti něčemu ozvat, jako by se mi najednou zarážela v hrdle.

Když mi oznamoval hlavní důvod, proč si domek pronajmout, jeho tón zjemnil: „Propočetl jsem to a ten domek si můžeme s klidem dovolit, a představ si, dostat se na čas na venkov… a taky k moři. Bude to paráda. Oba si to užijeme.“

Snadno jsem podlehla citovému vydírání a představě romantického pobytu na venkově, protože psaní je osamělá činnost. A pokud šlo o finance, musela jsem Danovi věřit, protože i ty pro mě spravoval on. Kdykoli jsem se pokusila vyplnit daňové přiznání nebo vyrovnat vedle sebe do sloupků má dáti – dal, jímala mě hrůza.

Proto jsem souhlasila, aby nám domek pronajal, a sledovala jsem, jak kliká na „Pronajmout“. A přesto jsem v tom okamžiku, kdy už se nedalo couvnout, měla pocit, jako by se můj život dostal tak trochu mimo mou kontrolu.

Abych byla naprosto upřímná, musím se zmínit ještě o jedné věci.

Na papíře jsme měli uzavřenou hezkou, sofistikovanou a oboustranně výhodnou dohodu, podle které jsem já měla napsat jeden thriller ročně a dál nám vydělávat peníze, a Dan mi měl poskytovat veškeré zázemí, které jsem potřebovala. Ale jako by v tom dobře promazaném kole něco skřípalo a jeho jízda byla místy hodně přerušovaná a kostrbatá.

A v tom kole skřípalo tohle: Danovým snem nebylo stát se mým asistentem. Můj manžel doufal, že i z něj jednou bude bestsellerový spisovatel.

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

První kapitola

Druhá kapitola