Přeložila Zuzana E. Němcová

Felix Francis: Krize

Copyright © Felix Francis 2018

Translation © Zuzana E. Němcová, 2021

ISBN: 978-80-242-7195-8

Oxfordský výkladový slovník definuje krizi jako

„dobu velkých obtíží a nebezpečí“.

Mé vnučce

Sophii Elizabeth Francisové, narozené v červnu 2018.

Vřele děkuji těmto lidem:

Merrick Francis, předseda Lambournské trenérské asociace; Matt Bosworth, advokát a krizový manažer; všichni trenéři a obyvatelé Newmarketu, kteří mi velmi pomohli.

A jako vždy, pro mou ženu Debbie, s láskou.

Kapitola 1

Květen 2018

Na vizitkách mám sice napsáno Harrison Foster, právní poradce, ale pro všechny jsem Harry a zabývám se krizovým managementem.

Tentokrát půjde o krizi související s vraždou, jenže to zatím nikdo netuší.

„Newmarket?“ vyhrkl jsem. „Já se ale v dostizích vůbec nevyznám. Nesnáším je a nesázím, ani když se kolegové při Velké národní sázejí mezi sebou.“

„Nevadí,“ pravil ASW. „Ve svém oboru se vyznáš a oni tě tam teď potřebují.“

ASW byl celým jménem Anthony Simpson-White, zakladatel, předseda, výkonný ředitel a hnací motor firmy Simpson White Consultancy Ltd, a právě teď stál ve dveřích nedaleko mého stolu.

„Nemohl by jet někdo jiný?“ zeptal jsem se. „Rufus koně miluje. Většinu výplaty prosází u bookmakerů.“

ASW zavrtěl hlavou. „Trčí v Itálii s těmi vinaři. Jsi nejlepší z těch, co mám k dispozici.“

Rozhlédl jsem se po okolních stolech v takzvané kanceláři operativců. Všechny byly opuštěné.

Je pondělí ráno, a přesto jsem jediný volný já.

„Tak jako tak,“ pokračoval, „klient si vyžádal jmenovitě tebe.“

„Aha,“ trochu mě to překvapilo. „Kdo to je?“

„Všechno budeš mít ve zprávě. Pošlu ti ji mailem, až vyrazíš. Jeď do Cambridge rychlíkem z King’s Cross.“

„Nemám jet do Newmarketu?“ podivil jsem se.

„Cambridge bude praktičtější. Stejně bys tam musel přestoupit na courák. Řeknu Georgině, aby ti poslala vůz s řidičem. Bude tě čekat.“

Georgina je jeho osobní asistentka. Padesát čtyři let, rozvedená, se dvěma dospělými syny. Vždy upravená, veselá, plná optimismu. Také s ASW chodí, ani jeden z nich by to ale nikdy nepřiznal. Samozřejmě. My operativci ovšem víme své. Samozřejmě. Jak nám ASW vždycky říká: „Očekávám, že mí operativci budou vědět všechno o všech.“

„O čí stáje v Newmarketu jde?“ zeptal jsem se.

„To najdeš taky ve zprávě. Georgina ti zarezervuje pokoj a ty koukej vyrazit, Harry. Tak odchod.“

Hovořil sice přátelským tónem, ale nežádal mě. Nařizoval.

Okamžitě jsem zaklapl laptop, vstal jsem, oblékl si bundu a ze skříně v rohu jsem vyndal pohotovostní kufřík, vždy sbalený a připravený na okamžitý odjezd kamkoliv po světě, ať už do zimy, či do tepla.

Umění zabalit si je jedna z prvních věcí, kterou se operativci u Simpson White učí.

Zavazadlo musí být především tak malé, aby se vešlo do přihrádek v letadle – čekat u výdeje zavazadel je ztráta času, jenž může být lépe využit v zájmu klienta.

Dvě čisté košile, spodní prádlo, toaletní taška, hřeben, věci na holení, nabíječky na telefon a laptop jsou základ. Chino kalhoty, tenisky a tričko s límečkem jsou dobrovolné. Na kraťasy a sandály by bylo pohlíženo s nelibostí. Od operativce se očekává, že se do kanceláře dostaví vždy v obleku s kravatou, aby si je nemusel balit.

Já mám v kufříku navíc vždy malou lékárničku (bez nůžek), plavky a malou srolovanou vlajku Spojeného království.

Jeden nikdy neví, kdy se mu to bude hodit.

Cokoliv dalšího, co by operativec mohl během své mise potřebovat, si koupí „na fleku“, jak říkává ASW, a za tím účelem je vybaven firemní kartou. Veškerá útrata je ovšem vždy podrobena přísné kontrole a tolerují se pouze naprosté nezbytnosti.

Rozhodně ovšem nemohu říci, že by se u Simpson White na zaměstnancích nějak škudlilo, právě naopak. Operativci létají přes oceán v obchodní třídě, aby byli okamžitě po příjezdu odpočatí a připravení podávat výkony. Auto s řidičem a čtyř- či pětihvězdičkový hotel jsou samozřejmostí.

„Potřebuju, aby moji lidi byli ve formě,“ prohlašoval ASW a podle toho také účtoval svým klientům.

Vysloužilý plukovník Anthony Simpson-White založil svou firmu v devadesátých letech, částečně z výsluh za osmnáct let příkladné služby britské armádě. ASW ovšem není voják, ale právník. Sloužil jako vyšší důstojník v poradním sboru Právní služby armády Spojeného království. Radil v otázkách mezinárodního práva předsedům vlád a nejvyššímu vedení, mimo jiné během válečných konfliktů v jižním Atlantiku, Perském zálivu a Bosně.

„Většinu času jsem strávil tím, že jsem papalášům říkal přesně to, co nechtěli slyšet,“ prohlásil jednou, když vysvětloval, proč z armády nakonec odešel, přestože měl nakročeno na nejvyšší funkci.

„Ne že by se toho od té doby moc změnilo,“ dodal s úsměvem, „akorát mi teď za to papalášové platí mnohem víc.“

Začínal sám, bez zaměstnanců. Poskytoval právní rady a konzultace firmám, jež se ocitly ve finanční či operační tísni, a činil tak stejně autoritativně a bez příkras, jak byl zvyklý z ministerstva obrany. Ředitelům velkých firem se jeho rozbory asi také neposlouchaly lehce, jenže ASW má neuvěřitelný talent nejen šlamastyku správně pojmenovat a vyhodnotit, ale pak z ní také vytáhnout. A to za polknutí hořké pilulky stojí. Zda nabízené záchranné lano dotyčný přijme, je pak na něm a jeho firmě. Sám se může rozhodnout, zda jeho rady poslechne, či ne. Zda přežije, či ne.

ASW navíc není z těch, co by nečinně mlčky přihlíželi, pokud se domnívá, že by mohl pomoci. Jedno z jeho nejoblíbenějších rčení zní: „Pokud tvé činy nestojí za nic, zač stojí tvůj život?“

V průběhu let rostla jeho pověst i firma a dařilo se mu tak, že už má na povel deset operativců a v poslední době se šušká o dalších dvou.

Většina z nás jsou právníci, ale máme mezi sebou i bývalého seržanta z jednotky speciálního nasazení a dva finanční mágy, které z londýnské City nepřitáhla ani tak výše platu, ale příslib rozmanitější práce a vzrušujícího života.

A rozmanitý, vzrušující život vskutku vedeme.

Já jsem číslo 7 – 007, říkám si v duchu s úsměvem – a už je to skoro sedm let, co jsem pro tuhle firmu opustil přepisy nemovitostí, sepisování závětí a podávání návrhů na rozvod, tedy běžný život místního právníka v městečku kdesi uprostřed Devonu.

Jednoho zvláště upršeného a otravného středečního odpoledne jsem v rohu inzertní přílohy právnického časopisu The Law Society Gazette zahlédl malý nenápadný inzerát.

„Vis mutare aliquid magis excitando tuum?“ Krom té věty a londýnského telefonního čísla tam nic jiného nestálo.

„Vis mutare aliquid magis excitando tuum?“

Ve škole jsem rok na latinu chodil, ale zjevně to bylo málo. Opsal jsem větu do online překladače, ze kterého vypadlo:

„Chceš změnu, něco více vzrušujícího?“

Z hecu jsem na to telefonní číslo zavolal.

„Můžete se kvůli testu dostavit k nám do kanceláře?“ ozval se ženský hlas, aniž by pozdravil.

„Jistě,“ odpověděl jsem. „Kdy?“

„Co nejdříve,“ ozvalo se v telefonu.

„Kam?“ zeptal jsem se.

„To je součást testu. Na tohle číslo už znovu nevolejte, nebo budete vyřazen.“ Žena zavěsila a já zůstal jak opařený.

Vzpomínám si, že jsem oněměle zíral na telefon ve své ruce. Trochu jsem čekal, že se rozezvoní, že mi ta žena zavolá zpět. Jenže nezavolala a já zůstal tiše sedět. Nepředstavila se, ani jménem firmy. Dokonce se nezeptala ani na moje jméno.

Není to nějaký podvod? Nebo si jen někdo dělá hloupé srandičky?

Nebo to snad myslí opravdu vážně?

Kde mám ale začít? Ve Spojeném království je registrováno skoro deset tisíc právních firem a takřka polovina z nich sídlí v Londýně. To mám projít právní registr a hledat shodné telefonní číslo? Stejně to vypadá, že bylo zřízeno čistě pro účely tohohle inzerátu a do žádné centrály právní firmy mě nezavede.

Zkusil jsem ho zadat do Googlu, ale jak jsem koneckonců předpokládal, nic z něj nevypadlo… Dostal jsem nicméně díky tomu pár nápadů. Po zadání prvních sedmi číslic ukazovaly návrhy výsledků různé entity, včetně několika zahraničních ambasád, soukromých ordinací a restaurací. Všechna PSČ začínala SW1, navíc většina pokračovala SW1X.

Vygooglil jsem tedy SW1X a zjistil jsem, že patří Knightsbridge a Belgravii – což jsou nejbohatší čtvrti západního Londýna. O tisících různých adres.

Padla na mě beznaděj.

Seděl jsem u psacího stolu, a místo abych pracoval, zíral jsem nevidoucíma očima z okna na lidi spěchající deštěm po hlavní třídě městečka Totnes a přemítal, který idiot mohl ten hloupý inzerát zadat.

Zařekl jsem se ale, že tomu přijdu na kloub, a tak jsem zavolal do redakce The Law Society Gazette a vyžádal si přepojení do oddělení inzerce.

Omluvili se, informace o zadavatelích bohužel poskytovat nesmějí, to víte, ochrana osobních údajů a tak… Dokonce mi přišlo, že muž, se kterým jsem hovořil, se nad mým dotazem dobře bavil, jako bych nebyl první, kdo ho o takové informace žádá.

Tak jsem se rozhodl vyhledat na internetu právní firmy s poštovním směrovacím číslem SW1X a sepsal jsem si seznam. Bylo jich jen osm.

Svitla mi jistá naděje.

Začal jsem jejich telefonní čísla porovnávat s tím z inzerátu. Žádná neměla stejné, ale tři měly shodných prvních sedm číslic. Zbývající čtyři byly ovšem úplně jiné.

Začal jsem mít pocit, že se opravdu někam posouvám.

Znovu jsem zavolal do redakce, ale tentokrát jsem se nechal přepojit do účtárny.

„Jak vám mohu pomoci?“ ozval se ženský hlas.

„Chybí mi faktura za inzerát nabídky práce,“ pravil jsem.

„Od které firmy?“ zeptala se.

„Jsou tři možnosti,“ odpověděl jsem. „Jsme agentura a zastupujeme jich spoustu.“ Dal jsem jí název první firmy ze svého seznamu.

„Bohužel,“ řekla po pár vteřinách. „Od nich tu nic nemáme.“ Řekl jsem jí jméno druhé firmy.

„Ano,“ ozvalo se a já začal doufat. „Před dvěma lety u nás inzerovali, že hledají koncipienta. Je to to, co hledáte?“

„Nic novějšího od nich nemáte?“ snažil jsem se skrýt zoufalství v hlase.

Slyšel jsem, jak ťuká do klávesnice.

„Ne, nic,“ řekla. Zkusil jsem třetí firmu.

„Tak se omlouvám, také nic.“

„To je divné,“ nechápal jsem. „Byl jsem si jistý, že jde o jednu z našich firem s PSČ SW1X. Mohla byste se prosím podívat ještě jednou?“

„Říkáte SW1X?“ Slyšel jsem, jak kód zadává do systému.

„Na tohle PSČ tu máme jen jednu odchozí fakturu, ale nejsou to právníci.“

„Kdy jste to posílali?“ vyhrkl jsem.

„Minulý týden. Je to za číslo, co je teď v prodeji. Faktura šla ale na fyzickou osobu, ne na společnost.“

„Můžete mi dát jméno té osoby?“ pronesl jsem tím nejroztomilejším hlasem, jakého jsem byl schopen. „Někde muselo dojít k omylu.“

„To nemůžu,“ zněla skoro omluvně. „Omyl, neomyl, je to proti pravidlům.“

„A mohla byste mi tedy aspoň říct kompletní PSČ?“ požádal jsem ji. „Dokážu je podle toho najít.“

Zaváhala a nejspíš se v duchu dohadovala sama se sebou, jestli i to je proti pravidlům, nebo ne. A rozhodla se, že není.

„SW1X 8JU.“

„Jasně, díky,“ zapsal jsem si. „Já se toho dopátrám.“ S úsměvem jsem zavěsil. To musí být ono.

Jenže tohle směrovací číslo nesedělo ani na jednu z osmi právních kanceláří z mého seznamu.

Dva dny nato jsem tedy chodil po Motcomb Street v Belgravii, kde je to samý designový obchod, samá galerie a elegantní restaurace, a lámal jsem si hlavu, která z osmadvaceti adres se směrovacím číslem SW1X 8JU je ta pravá. Pokud jsem tedy vůbec byl na správné stopě.

Žádný z těch domů ani vzdáleně nepřipomínal právnickou kancelář a na žádných dveřích jsem bohužel nenašel kýženou mosaznou tabulku, a tak jsem začal procházet všechny obchody, galerie či restaurace a ptal se zaměstnanců, jestli neznají nějaké právníky v okolí nebo prostě kohokoliv, kdo by v The Law Society Gazette mohl zveřejnit takový inzerát. Neznali. Alespoň jsem tak ale vyloučil polovinu adres ze seznamu.

Většina budov v ulici je skvělou ukázkou georgiánské architektury. Trojpodlažní domy s balkony v horních patrech, lemovanými spletitým kovaným zábradlím. Původně to byly rodinné domy, v každém jedna rodina, ale postupem času se z přízemních pater staly obchodní prostory. Do obytné části nad nimi přímo z chodníku vedou úzké dveře, vmáčknuté vedle výlohy.

Zvedl jsem zrak do oken ve vyšších patrech, jestli snad neuvidím někoho sedět u psacího stolu nebo nějaký jiný náznak, že tam není byt, ale kanceláře, jenže z ulice jsem pod úhlem viděl většinou jen odraz nebe a oblaků.

Nakonec jsem prostě začal ťukat na dveře a zvonit na zvonky, abych zjistil, kdo přijde otevřít.

Jak jsem se pomalu blížil k poslední adrese, ztrácel jsem naději. V osmi ze čtrnácti předešlých nikdo neotevřel, obyvatelé dalších pěti zjevně netušili, o co mi jde, když jsem jim oznámil, že přicházím na testy.

„Koukej zmizet,“ houkl na mne jeden muž. „Nic nekupujem.“

Další dveře zase pootevřela jen na řetízek postarší dáma. „Vy jste od obce?“ zeptala se škvírou.

„Ne,“ odvětil jsem. „Přišel jsem na ten test.“

„Testovat mají mě,“ pravila. „Víte jistě, že nejste od obce?“

Vysvětlil jsem jí, že od obce rozhodně nejsem. Ona na oplátku nebyla moc nadšená, že musela pro nic za nic sejít dolů ze schodů „v tom svém stavu“.

A tak když jsem zvonil na plastový zvonek u posledních dveří, myslel jsem už hlavně na to, v kolik mi z Paddingtonu jede zpáteční vlak do Totnes.

Dveře byly zašlé, kdysi snad bílé či smetanové barvy, ale jejich lak byl nemilosrdně poznamenán zubem času a v horní části se dost odlupoval. Měděný rámeček zdířky na dopisy potáhla koroze zeleným povlakem a kouli ve středu dveří, sloužící místo kliky, chybělo pár šroubků, takže hrozilo, že člověku zůstane v ruce.

„Ano?“ ozvalo se z malého reproduktoru nad zvonkem.

„Jsem tu na ten test,“ zkusil jsem to ještě jednou, ačkoliv už jsem v úspěch opravdu nedoufal.

„Výborně,“ ozvalo se. „Pojďte nahoru.“ Ve dveřích cvaklo a otevřely se.

A tak jsem vstoupil do Simpson White.

Jak jsem je našel, se mě nikdy nikdo nezeptal, důležitý je pouze výsledek, nikoliv způsob. O tři hodiny později jsem dostal nabídku, byť jsem tehdy v podstatě netušil, co přesně bude má práce obnášet.

„Rozhodně nejsme advokátní praxe,“ oznámil mi ASW s vážnou tváří, „a nejsme ani PR agentura. S veřejným míněním ovšem pracujeme a právníky potřebujeme.“ Vlastně strávil daleko víc času vysvětlováním toho, co nejsou, než toho, co doopravdy dělají. Jako by si sám nebyl úplně jistý. Byl mi ale sympatický a já se zjevně zamlouval jemu. „Tak máte zájem?“

„Jaký je plat?“ zeptal jsem se.

Vypadal, že ho můj zájem o něco tak odpudivého, jako jsou peníze, poněkud otrávil.

„Kolik je vám let?“ položil mi místo odpovědi otázku.

„Třicet,“ řekl jsem.

„Ženatý?“

„Ne.“

„Zasnoubený?“

„Ne.“

„Máte vůbec nějaký vztah?“

„V současné době nikoliv,“ odpověděl jsem mu, přestože mu do toho podle mě nic nebylo.

„Tak proč vás zajímá, kolik budete brát?“ Teď pro změnu trochu otrávil on mne.

„Musím z něčeho žít.“

„S tím si hlavu lámat nemusíte,“ odvětil se smíchem. „Budete nejunavenější, co jste kdy byl, ale také zažijete to největší vzrušení a pocit nepostradatelnosti. Obojí naráz.“

„Co tedy vlastně budu dělat?“ zajímalo mne.

„Všechno možné,“ moc mi nepomohl. „Jsme v podstatě poradenská firma, poskytujeme právní a jiné rady všem od prezidentů a předsedů vlád až po ředitele významných nadnárodních společností. Respektive komukoliv, kdo naše rady potřebuje a je připraven za ně zaplatit.“

Pomalu se nadechl, já tiše seděl, díval se na něj a čekal jsem, až bude pokračovat.

„Jsme odborníci na krizové řízení. Nějaká krize vždycky nastane, ať už ji způsobí člověk, nebo přírodní katastrofa, a jak bude vnímána veřejností, je skoro stejně důležité jako záchranné práce samotné. Naším úkolem je jednoduše zajistit, aby když dojde na lámání chleba, neskončilo všechno ještě hůř jen proto, že někdo z těch, co mají zachránit situaci, řekne či udělá něco necitlivého, nebo přímo pitomého.“

„Jako Deepwater Horizon,“ poznamenal jsem.

„Přesně.“

Deepwater Horizon, těžní věž společnosti BP, v dubnu 2010 vybuchla a způsobila přírodní katastrofu v Mexickém zálivu. Šéfové BP zpočátku tvrdili, že jde jen o drobný problém, za který navíc nemohou. Pro společnost byly následky na veřejném mínění skoro stejně katastrofální jako na životním prostředí.

„Špitáme našim klientům rady do ouška a doufáme, že se jimi budou řídit – i když v tomhle debaklu jsme, naštěstí, nejeli.“

„Fajn,“ řekl jsem.

„Jak fajn?“ řekl ASW.

„Beru tu práci.“

A o sedm let později teď těmi samými šedivými ošuntělými dveřmi vyrážím na nádraží King’s Cross, a vlakem do Cambridge.

Dostihy! Bůh mi buď milostiv.

Kapitola 2

Co mě čeká, jsem tušil i bez přečtení zprávy. „PŘI POŽÁRU STÁJÍ UHOŘEL PRINCE OF TROY,“ hlásaly titulky novin ze všech stánků na nádraží.

I já jsem o Prince of Troy už slyšel. Nejlepší dostihový kůň současnosti, zázrak, prý nejlepší od dob Frankela.* Někteří dokonce tvrdí, že ještě lepší.

Koupil jsem si odpolední vydání deníku Evening Standard a prostudoval první stranu s obrovským titulkem „PRINCE OF TROY MRTEV“. Podle článku prý byl tipován jako jasný vítěz do Derby, které se poběží už za dva týdny, jelikož v předchozích osmi dostizích uštědřil bez větší námahy všem svým soupeřům drtivou porážku, naposledy dokonce teprve před devíti dny v prvním klasickém dostihu sezony 2000 guinejí.

Jenže teď je s ním amen, zjevně zaživa uhořel v boxu, a navíc to vypadá, že nejen on. Podle novin spolu s ním v plamenech obrovského požáru, jenž pohltil celou jednu budovu stájí, zahynulo dalších šest mladých hřebců. Silný severní vítr, vanoucí z příbřežních plání Fenlands, bohužel dílo zkázy dokonal.

„Nezměrná ztráta pro dostihový sport,“ pokračoval článek, „a osobní tragédie pro trenéra Ryana Chadwicka a celou rodinu Chadwickových, která ztratila sedm koní.“

Složil jsem noviny a strčil si je podpaží. Ve Starbucks jsem si koupil kávu s sebou a našel si místo v příštím vlaku do Cambridge. Wifi bývá ve vlacích dost nespolehlivá. I proto jsou operativci Simpson White vybaveni adaptérem, který se dá jednoduše strčit do USB portu, a z laptopu máte rázem veliký mobil.

Stáhl jsem si maily, včetně toho od Georginy se zprávou o případu.

Oproti mému očekávání naším klientem není Ryan Chadwick ani nikdo jiný z jeho rodiny, ale můj starý přítel, Jeho Výsost šejk Ahmed Karim bin Mohamed Al Hamadi, všeobecně známý prostě jako šejk Karim, majitel Prince of Troy.

Ahmed Karim je živelný, bezstarostný Arab. Bylo mu dvaadvacet, když jeho otce, vládnoucího emíra, zavraždili jeho vlastní generálové, protože jim zabránil rozpoutat další válečný konflikt se sousedním státem. Mladý muž se stal princem, jako nový vůdce země očistil armádu od otcových vrahů a nastolil v regionu trvalý mír. Vyvedl svůj národ, oplývající ropným bohatstvím, z temného středověku rovnou do jednadvacátého století a dnes, o pouhých třicet let později, je jeho země finančním i turistickým centrem Středního východu.

Ani šejk Karim se ale nedokáže vyhnout občasné krizové situaci ohrožující jeho pozici. Vládne spravedlivou, ale pevnou rukou, a to takřka doslova. Několik skandálů se zrodilo poté, co jeho snaživí úředníci překročili hranice své pravomoci, zvláště při jednání se zástupci mnohem liberálnějších evropských kultur. Proto jsme spolu v minulosti již spolupracovali.

Ze složky od Georginy jsem se dozvěděl, že šejk Karim systematicky pořizuje špičkové dostihové koně a zjevně má v úmyslu časem překonat ostatní arabské majitele. Svého prvního dvouletka poslal k trenérovi Oliveru Chadwickovi teprve nedávno, před devíti lety, a dnes mu v několika různých zemích trénuje už nějakých dvacet plnokrevníků.

Většina šejkových koní stojí ve Spojeném království stále především u Chadwicků, ve stájích Castleton House na Bury Road v Newmarketu, a od Prince of Troy se očekával úspěch v Derby.

Zpráva jasně říká, že mám vystupovat jako zástupce šejka Karima a jednat přímo s Oliverem Chadwickem. Prý mu bylo řečeno, že mne má očekávat.

Pokud to správně chápu, Oliver je Ryanův otec, hlava dostihové dynastie Chadwicků. Georgina přidala i pár informací o rodinném zázemí, včetně odkazu na článek v Racing Postu, vydaný před pěti lety, když Oliver odešel do důchodu a funkci hlavního trenéra převzal Ryan.

Oliver Chadwick je synem Vincenta Chadwicka, který koupil Castleton House na Bury Road krátce po druhé světové válce. Vybudoval první dvůr se stájemi a dostihové koně začal trénovat v roce 1950.

Když v sedmdesátých letech zahynul při dopravní nehodě, trenérskou licenci po něm nejprve převzal Oliverův starší bratr James, ale ten se o pouhé čtyři roky později odstěhoval do jižní Afriky, a tak licence přešla na Olivera.

Právě on během posledních tří desítek let budoval reputaci rodinného podniku a stáje Castleton House jsou dnes vnímány jako jedno z nejlepších tréninkových zařízení v zemi. Krom šejka Karima tu mají koně i jiní majitelé z řad britské dostihové smetánky.

Oliver se ovšem činil i na jiném poli, jak jsem se ve složce dočetl. Je potřetí ženatý a z prvních dvou manželství má po dvou dětech – tři syny a jednu dceru. Všichni tři chlapci jsou činní v dostihovém sportu.

Nejstaršímu Ryanovi je dvaačtyřicet, je bývalý dvojnásobný šampion, a než kvůli zranění odešel do žokejského důchodu, jel pro svého otce koně při mnoha z jeho největších triumfů, včetně vítězů Derby, Oaks, St Ledger a Poháru chovatelů. Pak od otce převzal vedení stájí.

Konec ukázky

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2