Leah Konenová: Zlomení lidé

Copyright © 2020 by Leah Konen

Translation © Petr Bokůvka, 2021

ISBN 978-80-249-4367-1

Pro Eleanor

Jedna

Lidi mají různé nápady pro případ, že by se to stalo právě jim.

Řekli by o tom přátelům, zvedli by ten telefon, odešli by. Rozhodně by nedělali, jako že se nic neděje, a nesnažili by se z toho jen vypsat. Svěřili by se rodině, pokud ještě nějakou mají, nebo by se snažili nějak zaměstnat (kurz keramiky, politika, jóga?). Vyhrabali by se z toho, šli by dál a dali by si životy do kupy.

Taky jsem si to myslela.

Cedule označující sjezd z dálnice u Woodstocku se přibližovala. Stačilo odbočit a byla jsem na venkově státu New York. Louky, pastviny s koňmi, zchátralé školní budovy, opuštěné stodoly a bukolické kostelíčky, kam se podíváš. Na konci klikaté silnice odbočka na Shadow Creek Road. Odbočila jsem skoro bezmyšlenkovitě. Nemohla jsem se dočkat, až vystoupím a vkročím do svého nového života. Možná jsem měla víc zpomalit, protože…

Dupla jsem na brzdu a ten jelen jen stál a díval se na mě. Byla jsem připoutaná, ale i tak si tělo v těchto chvílích dělá, co chce. Dusty ve své přepravce vyjekl, jak narazil do stěny, protože on žádný pás nemá. Srdce mi bušilo a snažila jsem se popadnout dech. Jako by mi ten jelen ještě řekl: „Co to sakra děláš?“ než odhopkal do vysoké trávy na louce u silnice.

Zatáhla jsem ruční brzdu a snažila se uklidnit. Pálilo mě v krku. Vyskočila jsem z auta a otevřela zadní dveře. „Jsi v pořádku, zlato?“ zeptala jsem se Dustyho. Olízl mi ruku a nevypadalo to, že by ho blízké setkání s jelenem nějak trápilo. „Promiň,“ dodala jsem ještě a snažila se zapomenout na pachuť v ústech z toho, že jsem málem ublížila i svému psovi. Přijít ještě o něj, to bych nezvládla.

Zastavilo za mnou auto. Žlutý mercedes, se kterým přijela i vůně smaženého jídla. S Davisem jsme kdysi uvažovali o autě na bionaftu a použitý olej z restaurací. Vystoupila štíhlá, vznešeně působící žena. Rovné blond vlasy jí padaly až na ramena a leskly se na slunci. Výrazné lícní kosti, perfektní prsa a pevné svaly na rukou. Evidentně sportuje. Dalo se to poznat už podle černých legín a volného topu, pod kterým svítila růžová sportovní podprsenka. Co asi chce, napadlo mě.

„Jste v pořádku?“ zeptala se ustaraně. „Nepotřebujete něco?“

Její otázka mi skoro vehnala slzy do očí. Potřebuju víc pomoci, než by si ona dokázala představit. Rychle jsem zavřela dveře. „Byl to jen jelen. Nečekala jsem to, ale jsem v pořádku.“ Ještě než mohla něco říct, byla jsem zpátky za volantem.

Pak už jsem jen viděla ve zpětném zrcátku, jak mě sleduje, jako by se chtěla ujistit, že mi vážně nic není… nebo snad ze zvědavosti. Když jsem přijížděla k domu, byla stále za mnou. Projela jsem kolem farmy, o které jsme mluvily s makléřkou. Dům tak sešlý věkem, až byl krásný. Červené obložení, bíle natřená konstrukce s loupajícím se lakem a sedlovou střechou. Žena v mercedesu odbočila na příjezdovou cestu. Takže moje nová sousedka.

Pokračovala jsem dál po úzké silnici, z jedné strany už jen louka a z druhé stromy. Zastavila jsem a sáhla po telefonu. Měla jsem dva dny novou SIM kartu, ale displej stále rozbitý, výměna stojí aspoň stovku. Na e-mailu jsem měla odpověď od realitní makléřky Jennifer Moonové.

Zdravím, Lucy, díky za rychlou odpověď. Jsem ráda, že se Vám dům líbí. Platba v hotovosti rozhodně není problém. Váš modrý dům je hned za červenou farmou. Má malou verandu směrem k příjezdové cestě. Váš nový domov. Klíč je ve schránce, kód pro otevření je 3321. Vítejte.

Vrátila jsem se na cestu, štěrk skřípal pod koly. Kdyby věděl, že jsem si koupila svoji hondu na internetu, táta by šílel. Celý ten plán by se mu nelíbil. Jenže pokud by stále ještě byl v mém životě, žádný takový plán bych neměla. On a máma, to by byl můj plán.

Konečně jsem ho uviděla. Malebný, světle modrý, s malou dřevěnou verandou. Kolem neposekaná tráva. Dokonce s houpačkou na verandě, jakou jsem vždycky chtěla, když jsme si s Davisem plánovali život za městem a holčičku s mýma očima a ústy po něm, jak si hraje s kostkami. Tehdy se nám všechno zdálo možné. Budoucnost byla jako kostky domina, jeden den uváděl do pohybu druhý.

Zastavila jsem a vysvobodila Dustyho z jeho malého vězení. U nejbližšího keře zvedl nožičku a přiběhl za mnou na verandu. Zadala jsem kód ke schránce a za chvíli jsem držela v ruce klíč. Odemkla jsem si a uvnitř pak zkusila pevnost bezpečnostní závory.

Dům byl zařízený. Předchozí nájemník byla také samotná žena. Dům ale patří staršímu manželskému páru, který se přestěhoval do Arizony za synem. To jsem věděla od Jennifer, která trousila detaily, aniž bych se na ně zeptala.

Dusty se mezitím proběhl po domě, stejně jako to udělal v tom motelu v Queensu, kde jsem byla poslední dva dny. Jeho malé huňaté tělíčko připomínalo chomáč vaty, se kterým si na podlaze hraje vítr. U pece na dřevo stály dvě malé modré sedačky, o kus dál malá knihovnička s turistickými průvodci, encyklopediemi a knihou o buddhismu. V rohu místnosti pak houpací křeslo.

Ložnice byla titěrná. Železná postel, která by se mámě líbila, s kýčovitým přehozem, který by se jí nelíbil vůbec. Psací stůl příliš malý na to, aby se na něm dalo dělat to, co má v názvu, a šatní skříň v rohu. Zvedla jsem ze země tašku přes rameno a vysypala ji na postel.

Rodný list. Průkaz sociálního pojištění. Pas a další průkazy. Bankovní karty. Mámin šátek. Tátovo kladivo. Obálka s penězi.

Všechno jsem vyrovnala na posteli a každé věci se zvlášť dotkla, jako bych si chtěla připomenout, že je opravdu mám. Dusty se mi mezitím prošel po vyrovnaných dokumentech. Ležel přede mnou můj život. Plast, papír, peníze a hedvábí. Vzala jsem do ruky obálku a znovu přepočítala peníze. Nějakých deset tisíc. Kladivo jsem položila na noční stolek, jako bych ho snad měla mít na obranu. Mámin šátek jsem jemně promnula mezi prsty. Krémově bílý, s modrým lemováním a kvítky. A také hnědou skvrnou. Nikdy neodpustím Davisovi, že ji tam udělal. Pustila jsem šátek z ruky, nechala jej pomalu dopadnout na postel a pak přejela očima všechno ostatní.

Za oknem praskla větvička. Dusty vyskočil a rozštěkal se. S kladivem v ruce jsem se rozeběhla k oknu a roztáhla závěsy. Původce toho všeho, velký šedý zajíc, už hopkal pryč.

Musela jsem se zhluboka nadechnout a vydechnout, jak to znám z jógy. Občas se lekám víc než zvíře. Víc než Dusty, který pokaždé stáhne ocas mezi nohy.

Odložila jsem kladivo a odsunula postel, až její železné nohy zaskřípaly na dřevěné podlaze. Klekla jsem si do prachu a zkoušela rukou desky v podlaze. Po chvíli jsem objevila jednu uvolněnou, kterou jsem mohla vypáčit kladivem. Do vzniklé mezery se mi vešlo všechno, venku zůstal jen mámin šátek a peníze na nájem. Desku jsem vrátila na místo a rukou rozvířila prach po zemi nad úkrytem, než jsem nakonec vrátila postel do původní polohy.

Chtělo to drink. Co jsem odešla, alkoholu jsem se nedotkla. Potřebovala jsem mít čistou hlavu. Byly skoro tři hodiny. Obvykle bych se tak brzy nenapila, ale s ohledem na současnou situaci jsem odmítala řešit denní dobu. Tohle byla moje nová realita: hezký malý domek, kolem divoká zvířata a všechen majetek schovaný pod podlahou. Tak kde je psáno, že mám čekat do těch obvyklých šesti.

„Co ty na to?“ otočila jsem se na Dustyho. „Zaslouží si mamka drink?“

Sáhla jsem do kufru pro Davisovu poslední lahev dobré whisky, kterou jsem mu před dvěma dny ukradla, a zamířila do kuchyně. V zadních dveřích vedoucích do zahrady jsem si všimla dvířek pro psa. Budu muset Dustyho naučit, jak jimi chodit, napadlo mě. Nalila jsem si whisky a vyhlédla oknem do zahrady. Oplocená zahrádka patřící přímo k domu je malinká, ale za ní, kam až jsem dohlédla, jen lesy. Pro nás dva ideální místo. Musí být.

V ložnici jsem zapnula notebook a připojila se ke své nové VPN, která umí utajit IP adresu. Pokud by to snad mělo hrát roli, nedalo by se poznat, odkud se připojuju. Nejistě jsem se přihlásila do starého e-mailu, ale kromě spamu a reklamních zpráv nic nového. Projela jsem očima koncept e-mailu pro Ellie, který jsem předchozího dne rozepsala. Při pomyšlení na to, co už možná moje nejlepší kamarádka v tu chvíli ví, jsem najednou ucítila těžko na hrudi.

Ahoj, kočko, promiň, že píšu takhle na poslední chvíli, ale tu večeři nestihnu, jedu na pár měsíců do Seattlu. Konečně se prohrabu v tom skladu našich a zkusím něco udělat se svojí novinářskou kariérou na místě o něco levnějším, než je Brooklyn. Asi si říkáš, co se sakra stalo mezi mnou a Davisem, bohužel se naše cesty rozešly. Chtěla jsem ti to říct osobně, ale nakonec to nešlo, promiň. Mám tě moc ráda a nerada odcházím bez rozloučení, jenže se nedalo nic dělat. Ale až se usadím, setkáme se na západním pobřeží? Prosím.

L.

E-mail jsem rychle odeslala, než bych si to stihla rozmyslet.

Dva

Jeden by si myslel, že rozejít se s mužem jako Davis je snadné. Rozumně uvažující žena jako já by s tím neměla mít problém. Jenže ne. Byla to svého druhu závislost, a všichni víme, jak je to se závislostmi. Máme tendenci je ospravedlňovat, dávat všemu ještě další šanci a nechceme se toho vzdát úplně. Ještě jednou, naposled, teď už naposled, vážně. Škoda, že neexistují odvykačky pro ženy, co mají za partnery idioty, ale nějak se jich nemohou vzdát.

Byly už čtyři a měla jsem v sobě první sklenici whisky, když jsem se odhodlala napsat Davisovi.

Vrátila jsem se do Seattlu. Už nám nebudeš řídit život.

Přiložila jsem fotografii jako pojistku proti případnému budoucímu trestu. Jedinou, kterou jsem měla. Jako by se ve mně otevřela malá dvířka, jimiž by se měl dostat ven všechen vztek z toho, co se stalo. Raději jsem je zavřela, zhluboka se nadechla a klikla na Odeslat. Na chviličku jsem si představila, jak e-mail čte, drží v ruce mobil a bělají mu klouby. Hned nato jsem si ale představila i druhou možnost a zadoufala, že je v pořádku.

Strach jsem si nemohla dovolit. Odhlásila jsem se ze svého starého e-mailu a přihlásila se do nového. Nic než uvítací zpráva, pár náhodných spamů a komunikace s realitní makléřkou.

Nalila jsem si další sklenici whisky, jako už pár měsíců – déle, než bych byla ochotna přiznat. Po chvíli jsem už na internetu neměla co dělat, druhá sklenice byla spíš třetí a Dusty kňučel, že má hlad. Bylo devět. Otevřela jsem Dustymu konzervu žrádla a sobě si objednala pizzu z jediné restaurace, o které jsem věděla jistě, že rozváží. A další sklenici.

Ucítila jsem na tváři Dustyho tlapku. Otevřela jsem oči. Bylo ráno a mezerami mezi oknem a žaluziemi prosvítalo slunce jako svatozář. Byla jsem oblečená a nepřikrytá, vlasy rozcuchané, jako ta panenka, kterou holčička odložila, když ji přestala bavit. Čelist jsem měla ztuhlou z toho, jak jsem strachy skřípala zuby. Zlozvyk z dětství, jehož se ne a ne zbavit.

Pořád jsem si nějak nezvykla na to, že se neprobouzím vedle Davise. Není snadné zbavit se představy, jak leží vedle mě s nohama zamotanýma do peřiny a rameny připravenými na to, abych se k němu přivinula. S rozcuchanými blond vlasy a brýlemi, které jsme vybírali spolu, na nočním stolku. Dobrý ráno, bejby.

Místo něj vedle mě ležela mastná krabice od pizzy. Z vůně salámu se mi ale už trochu zvedal žaludek.

Davis se stal nedílnou součástí mého života hodně rychle. Doprovázel mě na oslavu kamarádčiných narozenin, byl připraven jít se mnou na nezávislý film, vyzkoušet recepty z internetu, poslouchat nové album a diskutovat o jeho kvalitě nebo vtipkovat o vztazích postav v Hvězdných válkách. Byl se mnou, když mi rodiče chyběli natolik, že jsem nebyla k utišení. Časem mě nastěhoval k sobě, do svého světa. Vzal na sebe díl odpovědnosti za psa. Za mého Dustyho…

… aby to pak všechno šlo do háje a on se postupně projevil, jaký ve skutečnosti je. Než jsem ho poznala, nevěděla jsem, jaké může být opravdové „překvapení“.

Dusty vyskočil na postel a projevil zájem o zbytek pizzy.

„Dolů,“ řekla jsem mu s podivným pocitem v ústech. „Jdeme hned.“ Sáhla jsem po telefonu. Bylo už jedenáct, ale doteď žádné hovory ani zprávy, ale kdo by taky volal nebo psal. Davis moje nové číslo nemá.

Vyhrabala jsem se z postele a vyhlédla z okna skrze žaluzie, zatímco kolem projíždělo auto. Musela jsem se zhluboka nadechnout a vydechnout. Co ale bylo důležitější: bylo načase zbavit se toho nutkavého pocitu, že mě někdo sleduje. Spustila jsem žaluzie až dolů, dala si záležet, aby nikde nezůstala ani škvíra, a šla k zrcadlu u dveří. A tam jsem ji uviděla, v sousedství neupravených vlasů – modřinu. Dílem fialovou, dílem modrou, s bílou skvrnou uprostřed. Jako by ji někdo namaloval vodovkami. Jako terč s bílou desítkou v úplném středu. Sáhla jsem pro kabelku, kde jsem měla mít krém. Používala jsem ho od puberty, kdy jsem ještě zápasila s akné, a od té doby se hodil na spoustu jiných věcí. Natírání zabolelo nejen na kůži, ale i uvnitř, když se mi vybavila ta chvíle v našem newyorském bytě, kde se mi ale bolestí točila hlava a omdlévala jsem.

Dusty zakňučel, jako by snad chtěl vyjádřit, že je na mé straně. Jenže on chce hlavně ven. Prohlédla jsem si své dílo v zrcadle – modřinu, škrábance i pihy mizící pod make-upem, jako by na mou tvář někdo použil filtr z Instagramu. V módních časopisech rady tohoto typu nenajdete, na to si musí každá přijít sama.

Najednou rána, až jsem povyskočila. Dusty zatáhl za vodítko položené na nočním stolku a jeho háček narazil do země. Vydechla jsem úlevou a podrbala Dustyho za ušima. Jeho tělesné teplo a jemná srst vždycky působí uklidňujícím dojmem. Pak jsem ale zabloudila očima na prkennou podlahu.

Odstrčila jsem postel stranou. Prkno, pod kterým je úkryt, bylo mírně zvednuté, jako by s ním někdo cizí hýbal. Že bych se snad po několika skleničkách whisky dívala, jestli jsou moje cennosti na svém místě? To snad ne, to bych si pamatovala. Jedině že by Dusty vlezl pod postel a škrábal o zem, jako to dělával v Brooklynu. Věděla jsem, že se musím podívat, všechno zkontrolovat a ujistit se, že je všechno, jak má být. Bylo. Najednou jsem měla žaludek jako na vodě, ale tentokrát už ne kvůli tomu, co jsem pila.

Znovu jsem přibila prkno a vrátila postel na své místo. Zbývalo se ještě ujistit, že jsme s Dustym opravdu sami. Nikde nikdo. Opět jsem se o tom přesvědčila, když jsme odcházeli, aby se Dusty vyvenčil. Pečlivě jsem zamkla dveře. Tentokrát si dám opravdu pozor, aby mě nenašel, napadlo mě.

Těch posledních pár měsíců byly jedna velká lekce.

Teď už to bude všechno jinak.

Silnice se topila ve slunečním svitu a vítr si pohrával s neposekanou trávou na louce. Dusty běhal kolem a jako by se divil, kde jsou ostatní psi a proč je najednou kolem tolik zeleně. Žádný park v Brooklynu se tomu nevyrovná. Šli jsme pomalu. Dusty jako by chtěl zvedat nožičku u každého klacku a kytičky. Připadala jsem si jako v jednom z těch televizních filmů, na které jsem se dívala s mámou u nás ve sklepě, v nichž hlavní hrdinka opustí agresora. Už ale neukazovali to, jak hrdinka neví, kde a jak normálně začít znovu.

Byli jsme u červené farmy. Mně už známý žlutý mercedes stál zaparkovaný vedle pick-upu zašpiněného od bahna. Zblízka dům působil stejně idylicky jako z auta, i když nějaké úpravy by mu neuškodily. Tuhle prasklé okno a určitě by domu prospěl nový nátěr. Zatahala jsem za vodítko, ale Dustymu se nechtělo. Pořád ještě u poštovní schránky nedokončil, co začal.

Najednou jsem zaslechla křik. Nerozuměla jsem slovům, jen rozpoznala zvýšený hlas, zvuk připomínající vrznutí židle o podlahu a dupnutí. Se zaujatým výrazem jsem pozorovala dům a vzpomněla si na Brooklyn. Staré stěny jsou tenké. S Davisem jsme museli v kuchyni v noci skoro šeptat. Ze začátku jsme se tomu smáli. Podle Davise se v Brooklynu nemůžeš ani pořádně pohádat. Zprvu měl pravdu, naše debaty byly roztomilé a racionální a často ironické, jako kdyby dva herci zkoušeli role se scénáři v ruce.

To se ale změnilo. Davis si našel mnoho způsobů, jak dosáhnout svého, aniž by budil pozornost. Dodnes si myslím, že ta žena bydlící nad námi neměla sebemenší tušení, co se děje.

Dveře se rozletěly a moje nová sousedka vyšla ven. „Ať už se to neopakuje.“ Než mi došlo, co se děje, byla u mě. Opět celá v černém a upnutém a v botách na běhání. „Aha, to jste vy,“ řekla už mně.

Její slova mě zaskočila. Na chvíli jsem si připadala skoro nahá a zranitelná, jako dítě v kavárně, které neví, kam si má sednout. Musela jsem nějak zareagovat, takže jsem sáhla do tašky pro sáček. Zbytečně.

„Viděly jsme se včera, že? Mohu vám pomoci?“

„To můj pes,“ řekla jsem trochu roztřeseně a pokynula hlavou k Dustymu, který mířil k ní, jako by se chtěl seznámit. „Mrzí mě to, ale vyvenčil se vám na trávník, a já jsem zapomněla sáčky. Neměla jsem tudy raději ani chodit…“

Vydala se po cestičce k nám, cop se jí komíhal u hlavy jako kyvadlo. Zblízka byla ještě krásnější. Široký bílý úsměv jako dítě, šedé oči, světlé husté obočí. Vypadala starší než já, ale těžko říct, jestli o pět, nebo deset let.

„Neskákej, Dusty,“ zavelela jsem.

„To nic,“ řekla rychle a vzhlédla na mě. Byla o něco vyšší než já a voněla hlínou v kombinaci s něčím štiplavým. Kalhoty měla ušpiněné na kolenou a za sebou zelený plastový košík hned vedle záhonů s květinami. Před tou hádkou asi musela plít záhony.

„Pronajala jste si ten dům, co nabízela Jennifer. Ten dům Clarkových, co se odstěhovali do Phoenixu.“

„Přesně tak,“ přikývla jsem.

„Já jsem Vera,“ napřáhla ke mně ruku. Prsty měla krátké a trochu buclaté, což je asi jedna z mála věcí, které by zařadila na svůj pomyslný seznam chyb. Na rozdíl od jizviček po akné by mi krátké prsty připadaly jako dekadentní malichernost. „Ráda vás poznávám,“ dodala.

Stálo mě to chviličku zaváhání, než jsem se představila sama. „Lucy.“

„A kdopak je tohle?“ zeptala se ještě.

„Dusty,“ usmála jsem se. Je těžké se i po takové době neusmívat, když je řeč o něm.

Veřin hlas se rázem změnil, jako když dospělý člověk mluví s dítětem. „No nejsi ty to největší sluníčko s huňatou hlavičkou a roztomilým čumáčkem?“ ševelila na Dustyho. „Kluk, nebo holka?“

„Kluk.“

„Hodný kluk,“ pokračovala, zatímco se Dusty snažil olíznout jí bradu. „Moc, moc hodný kluk.“ Když vstala, měla na sobě kromě hlíny i Dustyho bílé chlupy. „Jak dlouho se chcete zdržet?“

Zvláštní. Ještě před chvílí se hádala s někým v domě, a teď se chová, jako by se nic nedělo. Nějak mi nedošlo, jak snadné to může být: v jednu chvíli se s někým hádáte, a o chvíli později se před domem seznamujete s novým sousedem.

„Ještě nevím,“ řekla jsem. „Zatím na zkoušku měsíc po měsíci a uvidí se.“

Jako by jí ta prvotní vlídnost zmizela z tváře. Snažila se nedívat na modřinu, nebo si jí nevšimla? Vzápětí se ale zase rozzářila. „Každopádně vítejte ve Woodstocku, sousedko. Jste z města?“

Váhavě jsem kývla.

„Se sáčky si starosti nedělejte,“ usmála se s pohledem na Dustyho. „Tady po svém psovi neuklízí nikdo. Ono se to mezi jeleními a medvědími výkaly ztratí. O nic nejde.“

Sice jsem přikývla, ale z pomyšlení na potulující se medvědy jsem měla skoro kopřivku. Vera mě chvíli jen pozorovala, jako by čekala, co dodám. „Už asi půjdeme,“ řekla jsem a zatahala za vodítko.

„Musíte přijít na večeři,“ prohlásila nečekaně a doplnila to dalším úsměvem. „Sotva jste se přistěhovala a určitě nemáte nakoupeno. Pokud ano, budete mi muset říct, jak to děláte, a hrozí, že vás nebudu mít ráda.“

Můj smích překvapil i mě samotnou. Už je to dlouho, co jsem se smála. Být to jinde a jindy, měla bych snadnou odpověď. Navrhla bych jít na drink a setkaly bychom se v koktejl baru s neomítnutými cihlovými stěnami a barmany, kteří ve volných chvílích čtou Bukowského. Objednaly bychom si šílené kreace s absintem a bílkem a při žádosti o účet bychom byly nejlepší kamarádky, které o sobě vědí všechno – od počtu sexuálních partnerů po zdravotní trable. Jenže teď a tady byla podobná představa mírně děsivá. Co kdyby dala něco o mně na Facebook nebo Instagram? A co když už to je tak dlouho, co jsem někoho poznala, že už nebudu ani vědět, jak se to dělá? A co když je můj vnitřní kompas už natolik porouchaný, že už ani nedokážu rozpoznat, komu důvěřovat?

„No, nakupovat jsem ještě nebyla, ale…“

„Skvěle,“ skočila mi do řeči. „Takže vás nemusím nesnášet. Stavte se. O půl deváté. Nemáte vegetariánskou nebo bezlepkovou dietu, že? Nejste na nic alergická?“

„No já nevím…“

„Jestli jste alergická, nebo jestli chcete přijít?“

Opět jsem se neubránila smíchu.

„Vždycky toho navařím víc, než musím,“ dodala ještě. „Kdybyste měla chuť na teplou večeři, přijďte. Poznáte manžela a slibuju, že se nebudeme hádat kvůli praní.“

Překvapilo mě, jak nonšalantně přiznává, že se hádá s manželem. Na chvíli jsem měla pocit, že ta divná jsem já.

„Je to na vás, o nic nejde. Když tak všechno sníme a vypijeme sami a bude to vaše vina. Jdu si zaběhat, nepotřebuju odpověď rovnou, ale snad se v půl deváté uvidíme.“

Otočila se a po několika krocích se dala do běhu. Je rozhodně fascinující, řekla jsem si. I tak jsem si nebyla jistá, jestli už jsem připravená se s někým sbližovat. A jestli bych dokázala někomu věřit. Na Dustym bylo vidět, jak by se rád rozběhl za ní, ale dala jsem mu jasně najevo, že mám jiné plány.

Konec ukázky

Table of Contents

Jedna

Dva