Ediční poznámka

Texty pořadů jsou přepsány ze zvukových záznamů uložených v Archivu Českého rozhlasu. Prošly standardní redakční úpravou a sjednocením podle současné pravopisné normy.

Kniha vznikla ve spolupráci s Českým rozhlasem

VLNY ŠTĚSTÍ ARNOŠTA LUSTIGA

aneb My jsme chtěli jiný svět Arnošt Lustig

Copyright © Eva Lustigová, 2020

All rights reserved.

ISBN 978-80-242-7361-7

„Čím jsem starší, tím častěji se vracím k prvním rokům práce v rozhlase… Moc toho nedovedu, ale za to málo jsem vlastně ze všeho nejvíc vděčen rozhlasu a dobrým lidem, kteří se nezištně dělí o to, co sami umějí, těm velkorysým, kteří vědí, že nikdo učený nespadl z nebe, a dovedou dát možnost i nováčkovi. A konečně těm, kteří už jsou tak daleko, že jim nesejde na vlastní slávě a naučili se pomáhat a vychovávají novou rozhlasovou generaci. Jsou solí tohoto podniku, o kterém by se toho dalo napovídat asi tisíckrát tolik, kdyby na to bylo místo.“

Arnošt Lustig, z pořadu Jak jsem se mĕl v rozhlase, 1962

Vĕnuji tyto texty všem cestujícím za svobodou.

Poděkování

Dĕkuji celé řadĕ dobrých lidí, kteří se na vzniku této knihy podíleli: Jiřímu Anderlemu za múzu frontispisu, Tomášovi Černému za možnost si o práci na knize průbĕžnĕ povídat a za pomoc se zpracováním jedinečných zvukových dokumentů, Evě Ješutové a Ivaně Zuranové z Archivu Českého rozhlasu za boží trpělivost s tvůrčím procesem, spisovatelům Pavlu Kouhoutovi a Karlu Hvíždalovi za zarámování knihy do kontextu doby texty, které mohli napsat jen oni, Alexandře Kocábkové za vytrvalost hlasové nahrávky přepsat s plným nasazením, Karolínĕ Štorkové za schopnost otvírat dveře a doladit poslední detaily, Milanu Pokornému za důslednou, analytickou a celistvou zpĕtnou vazbu a jazykovou redakci a hudebnímu talentu a producentovi Karlu Vágnerovi za rezonanci, která stále vyzvání; nakonec pak zásadnĕ za podporu, synergii a důvĕru Euromedia Group, jmenovitĕ Filipu Hladíkovi a Antonínu Kočímu, a za spolupráci a zpřístupnĕní záznamů z Archivu Českého rozhlasu Lucii Wittlichové a Radimu Kolkovi z Radioservisu.

Eva Lustigová

editorka knihy, zakladatelka

Nadačního fondu Arnošta Lustiga

Dopis na onen svět

Arnoštku,

už nejednou mě napadlo, že jsi to Ty, a ne já, jemuž měl Osud dopřát víc času, abys stačil předat příštím generacím podrobnou zprávu o neštěstí, jaké přinesly lidstvu obě dvě nejhorší totality dvacátého století, Tebou na vlastní kůži prožitá nacistická, jež si ve výsledcích nezadala s bolševickou;

co jsem Tě poznal – a brzy to bude od konce druhé světové války sedmdesát let! – nepřestals nikdy být svědkem i zpravodajem velmi pokročilého pokusu vyvraždit do posledního dítěte všechny Židy, jeden z nejstarších národů naší planety,

při nesčetných setkáních nás obou jsem Tě nikdy nezažil skleslého, natož otřeseného tím, že máte být do jednoho vyhubeni, jako by v Tobě ožívali ti nespočitatelní už zavraždění – doslova sálala z Tebe chuť žít i bojovat také za ně;

těm právě navždy umlčovaným jsi každou napsanou větou i každým vyřčeným slovem vracel čerstvě vyříznutý jazyk, takže když mě Tvoje dcera poctila přáním, abych napsal předmluvu k této knize, byl jsem víc než poctěn, byl jsem, Arnoštku, dojat,

že mohu uvést Tvé vybrané staré texty, které mám rád pro „sílu jejich křehkosti“, jak jsem to kdysi nazval, tím větší bylo překvapení a radost, když jsem poznal, že tyhle neznám a budu se podílet na jejich novém vynoření z hlubin onoho času;

když jsme v polovině minulého století zjišťovali, že směřujeme už ke druhému masakru, jemuž jiní podvodníci nasadili masku ctihodného vědce Karla Marxe, zakrývajíce po nacistických koncentrácích tentokrát sovětské gulagy, a my jsme se začali sami vytahovat z jejich krvavého bahna „za vlastní límec“,

jaké štěstí, Arnošte, že jsme to stihli, štěstí, které bych zkazil, kdybych tu křehkost a také stručnost pohřbil závalem plytkých slov, takže Ti svůj vzkaz do věčnosti posílám

touhle jedinou větou rozvitou,

navždy Tvůj Pavel Kohout,

dosud na tomto světě, v Praze, 30. 9. 2020.

Geneze knihy

Myslím na Arnoštův odkaz. Na krbu ve vedlejší místnosti stojí jeho psací stroj CORONA, Made in USA. S českou klávesnicí. Ani nevím, kterou z mých literárních sester na Coroně Arnošt vykouzlil nebo kdo na něm vstal z popela.

Právě řádí nový koronavirus. Konečně se dostávám ke knížce, která povede čtenáře Arnoštovou stopou v Československém a později Českém rozhlase. Jména psacího stroje si všímám až ted’.

O rozhlase jsem doma slýchala mezi řečí. Ze studenta žurnalistiky, ještě nedávno otroka odsouzeného k smrti v koncentračních táborech, se v této úctyhodné instituci v roce 1948 vyklubal redaktor. Zde si budoval základy spisovatele a scenáristy světového renomé a také kamarádství přesahující život s Ludvíkem Aškenazym a Otou Pavlem.

V jeho odkazu zastává práce v rozhlase zásadní místo. S průkazem č. 1268 sem vstupoval jako do jakéhosi „domu vrácené ozvěny“ (ten původní „dům vrácené ozvěny“, o kterém napsal autobiografický román^1, stojí nedaleko, v Libni).

„Učil jsem se od začátku od těch nejlepších a byla jich celá řada. Všechna ta slavná a známá jména, která člověk znal z poslechu, se tady měnila v živé lidi, se všemi jejich přednostmi i nedostatky. (…) Bylo to všechno krásné, ba snad ještě více, je-li to možné stupňovat…

Rozhlas je veliká tvůrčí dílna, kde pracují stovky lidí pro miliony dalších. Materiál, z něhož se tu tvoří, je jeden z nejvzácnějších. Jeho hodnota se nedá vyvážit zlatem ani vzácným kamením. Je to hodnota lidské důvěry, vzdělanosti a citového obohacení. Tuto důvěru rozhlas má. O tom jsem se za těch deset let rozhlasové práce přesvědčil.”2

Poslouchám a pročítám si pořady, které mě v badatelně Archivu Českého rozhlasu zaujaly. (Bylo by možné si někdy domyslet, že se pro mě tato místa na Vinohradské ulici jednou stanou místy nejmilejšími?)

Vybírám. Ve dne v noci. První týdny karantény, vlastně až dodnes, mě knížka drží nad vodou. Mezitím si někdy pročítám Poetiku (Aristoteles byl jeho láska a tuto knížku Arnošt miloval: „To je kniha, která, i když jí nerozumíš, v tobě zmobilizuje přemýšlení o spisovatelství.“3). Arnošt dal i na Platona. K tomu se dostanu až po pandemii. Číst se bude věčně. Literatura je přeci „citovou pamětí člověka, vzrušujícím amalgámem v tom dobrodružství, kterému říkáme život“4.

A dozvídám se.

Psal se červenec 1949, Arnošt plánoval odjet na dvouměsíční zájezd do státu Izrael „z velmi důležitých osobních důvodů“. Prosil svého zaměstnavatele „o laskavou zápůjčku Kčs 10.000“. S penězi v kapse a o čtyři neděle později, 28. července 1949, dvaadvacetiletý Arnošt slibuje v Nahariji věrnost vojačce Hagany Věře Weislitzové z Moravské Ostravy.

Zjišťuji ale také, že krátce předtím, 1. 5. 1949, po šestiměsíční zkušební lhůtě, se započítaly 2 roky a 5 měsíců koncentračního tábora do revize nového propočtu Arnoštovy „předchozí praxe“ (o této „praxi“ Arnošt říkal, že by vystačila na několik životů). Z této doby jsem z jeho zpravodajství v badatelnĕ s lítostí nic nenašla. Ani zprávy, které do rozhlasu posílal z obleženého Jeruzaléma, ještĕ když byl novinářem na volné noze, také pro Lidové noviny a Zemĕdĕlské noviny v roce 1948, protože je četli hlasatelé, jejichž jména jsem nedohledala. Tehdy do Izraele z Československa odletĕl 4. července 1948 letounem typu Dakota společnĕ s Ludvíkem Aškenazym a podplukovníkem Antonínem Sochorem, slavným velitelem samopalníků 1. československého armádního sboru v SSSR za druhé svĕtové války.

Bádáním přináším i něco do truhly rodinných tajemství. Arnošt spoluorganizoval estrády pořádané jinými podniky než Československým rozhlasem a účinkoval na nich. Dostal důtku s výstrahou. (Sám o sobě šířil, že byl velice divoké dítě a že trvalo, než se zkrotil.) V těch letech bydlel v garsonce bez kuchyně v Přemyslově ulici na Praze 3 s manželkou a dvěma malými dětmi (já byla to menší). Po nocích psal – někdy v koupelně na prkně přes vanu, aby rodina mohla spát, někdy v rozhlase, mezi druhou a osmou. Psal povídky do sbírek Noc a naděje a Démanty noci. (Za ty obdržel prestižní ocenění včetně pasování na rytíře řádu Marka Twaina v roce 2011, ale to do truhly nepatří.)

Nacházím zvukový záznam s jeho „přiznáním“ k literárním začátkům včetně vysílání první povídky Noc ve světové premiéře. (Psaní bral jako „zápas člověka s pamětí i zápas o krásu a ušlechtilost; zkušenost jednoho, která obohatí mnohé; příslib i varování, že co se stalo, by se mohlo stát znovu.“5)

Arnošt ke mně promlouvá svou osobitostí ve více záznamech, než jsem považovala za možné. Je náročné vybírat. Držím se zkrátka a na seznam začleñuji literární reportáže z dávných let, tvorbu a rozhovory ze všech let kromě jedenadvacetiletého exilu po invazi vojsk Varšavské smlouvy roku 1968. Byla by škoda tyto věci nechat ležet, když proudí jeho podstatou – „to dobré v člověku se projevuje činem“6; smysl života je život sám. Čas nelení a prohlubuje Arnoštovy pohledy na jeho leitmotivy – „odvěký zápas člověka mezi dobrem a špatností, navenek i v sobě“7, vnímání svobody a lidské důstojnosti. („Naši tragickou existenci pomůže unést jen důstojnost, kterou vtiskneme našemu údělu“.8)

Nacházím humanistu („Každý jednotlivý člověk je nenahraditelný… Bez jediného starce, dítěte, muže nebo ženy je život všech ostatních chudší“9), optimistu („Naděje je pocit ze všech nejlepší, které člověk zná“10). Vidím před sebou člověka, jehož krédem bylo

„Žij a nech žít“ včetně té „posvátné trojice těla, lásky a duše“11. A to pro něj znamenalo psát. Věřil, že všechno ještě dopíše. Kromě toho nenapsaného zanechal v pozůstalosti osm filmových scénářů, korektury k Miláčkovi a nepublikované spisy.

Patřil mezi lidi, kteří chtěli „jiný svět” rodící se nejen pražským jarem v roce 1968: „Chtěli jsme jiný svět… Já bych začal od konce války, kdy lidé v mém věku a samozřejmě já sám taky byli velice zklamáni světem, který byl. Byl to svět, který se pral, svět nacionalismu, svět vražd, svět nespravedlnosti. To znamenalo nejen rozbít starý svět, ale postavit svět nový … Za ty dvě desítky let se ukázalo, že nestačí dobrá vůle, že od programu a od dobré vůle a od snah k vybudování lepší, spravedlivější společnosti není tak jednoduchá cesta. Že dobrá vůle musí být propojena s vědou, s vědeckým poznáním.“12

Narážím i na vlny štěstí, na kterých Arnošt připlouvá do cyklu Antikvariát s Břetislavem Rychlíkem v roce 1992.

„Život je, jako když hrajete ruletu. Existuje taková teorie štěstí. Malých vln štěstí a velkých vln štěstí. Když prožíváte velkou vlnu štěstí, uvnitř té vlny jsou malé vlny štěstí, které vás můžou opustit. Ale ta celá velká vlna jde dopředu. Takže já myslím, že teď jsme v takové situaci velké vlny štěstí, v které několik malých štěstí klesá. Prohráváme, přesvědčujeme se o vlastních chybách, o vlastních omylech. Ale ta velká vlna je dobrá.“13 To řekl po návratu z exilu, z něhož všechny cesty vedly do Prahy a na Václavák, který musel vidět, aby nezemřel. (V Jugoslávii, kde jsme na „cestě do Prahy“ rok bydleli, se ze všech cest vedoucích do Prahy stal rodinný vtip. Předchozí rok emigrace v Izraeli nikdo nevtipkoval. Nakonec jsme ještě byli dvacet let „na cestě do Prahy“ ve Spojených státech.)

Konec ukázky

Table of Contents

Dopis na onen svět

Geneze knihy