Ukážka z elektronickej knihy

The Ticket!

Copyright © Gary Van Haas, 2013

Translation © Sabina Čechová, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-713-2

ISBN mobi 978-80-7462-724-8

.

...Tento příběh je věnován všem těm,

kdo vědí, jaké je to bojovat…

Těm, kdo našli sílu vydržet,

když byla obloha nejtemnější

a když žádný přítel nebyl na dohled…

Těm, kdo pořád ještě trochu věří v kouzla…

.

Pavlíně…

Kapitola 1

SVĚT U NOHOU

Gerald von Hassel III. byl puntičkářský mladý muž po třicítce, z vážené rodiny, jejíž členové už z velké části nebyli mezi živými. Byl vyhlášený svou spolehlivostí a seriózností, spokojený s prací od devíti do pěti, pět dní v týdnu, jako komoditní makléř na Wall Street, kde si solidně vydělával a patřil mezi špičkové obchodníky.

K lidem se choval vlídně, cestou z práce domů vždycky s úsměvem kývl sousedům na pozdrav, nikdy nezapomínal na slovíčka „prosím“ a „děkuji“ a v žádném případě by nebyl k nikomu úmyslně nezdvořilý.

Nepatřil k těm typům mužů, kteří používali věty jako „Bude to podle mě a konec“ nebo „Jen přes mou mrtvolu“.

Pokud to jen bylo možné, vyhýbal se používání nadávek a hrubých slov a ani jeho Mercedes-Benz model S-Class 550 (což byl pravděpodobně jeho jediný výstřelek) na sobě neměl žádné nálepky s legračními nebo urážlivými citáty, které obyčejně dokážou ostatní lidi přivést k zuřivosti.

Běžně se stávalo, že bez ohledu na vlastní pohodlí pomáhal stařenkám přejít ulici nebo jim nosil tašky, protože věřil, že svou troškou může přispět ke zlepšení světa. Vlastně snil o tom, že jednou dokáže něco skutečně významného. Že vykoná něco zásadního, něco velkého a úžasného, čeho si každý všimne.

Žil klidným životem v luxusní čtvrti Cedarhurst na newyorském ostrově Long Island, kde měl pěkný třípokojový cihlový domek se zastřešeným bazénem, na nějž byl patřičně hrdý.

Měl starého spolehlivého psa jménem Louie, křížence bígla a knírače; milou přítelkyni, která, jak doufal, se zanedlouho stane jeho ženou; a nejlepšího přítele, kterého znal od dětství a na něhož se mohl ve všem naprosto spolehnout.

Celkem vzato byl Gerald milá bytost, která nikdy nikomu neublížila, a jak se zdálo, jeho život se odvíjel velice dobře.

To ovšem neznamená, že se věci nemohou náhle změnit!

Ten osudný den vypadal zpočátku jako každý jiný. Nic nenaznačovalo, že by se mělo stát cokoli neobyčejného…

Kapitola 2

SBOHEM, LÁSKO

Gerald otevřel oči stejně jako každé ráno, přesně podle plánu, minutu před tím, než mu zazvonil budík. Výborně. Vypnul ho, než stačil budík vydat sebemenší zvuk.

„Teda to byla včera příšerná bouřka,“ napadlo ho jako první, když se probíral a tiše vstával z postele. „Nejdivnější bouřka, co jsem kdy zažil!“ vzpomínal a přitom zíval a protahoval se. Ale na bouřku rychle zapomněl, když mu hlavou proběhla vzpomínka na tu nejdůležitější událost včerejšího večera. „Možná mi Beth dnes odpoví…“ Aspoň v to tajně doufal.

Pohlédl na hromadu přikrývek vedle sebe, jako by tam Beth ještě byla. Políbil si konečky prstů a něžně je přitiskl na povlak. Jeho milovaná Beth... Její vůně byla ještě cítit všude kolem. Ale bylo třeba vypravit se do práce, a tak vklouzl do županu a zamířil do kuchyně. Úspěšný den musí začínat ranní kávovou siestou.

Byl pyšný na nový kávovar – supermoderní, digitálně řízený přístroj s funkcí přerušení odkapávání. Zrovna když sáhl pro svůj oblíbený hrnek, kávovar vypustil páru, zaprskal a vyvalil se z něj kouř. I když tekutina v konvici pořád ještě vřela, vyndal ji z přístroje. Ale tentokrát se odkapávání nezastavilo… Naopak, celý ten krám začal vibrovat a chrčet a horká káva cákala ven na všechny strany, nejdřív na linku, potom na podlahu, a než si to Gerald stačil uvědomit, byl taky celý postříkaný. Před chvílí čistý župan byl teď nasáklý vřelou špinavě hnědou tekutinou.

„Bože!“ vykřikl a rychle ze sebe župan strhl s pocitem, že skvrny se na něm rozlézají jako nějaká choroba. Odhodil ho do předsíně s tím, že se o něj postará později, a rozhodnutý dodržet za každou cenu svůj ranní rituál, nasypal do nachystaného hrnku čtyři lžičky cukru a dvě lžíce smetany v prášku a dolil to zbytkem kávy, která nějakým zázrakem zůstala v konvici.

Roztržitě to všechno zamíchal dohromady a potom, trochu uklidněný, jen vrtěl hlavou, když kontroloval rozsah škod.

Jak se tak rozhlížel kolem, padla mu do očí jasně rudá kartička připnutá na obrovské kytici růží, kterou obdaroval Beth minulé noci. Stálo na ní „VŠECHNO NEJLEPŠÍ K NAROZENINÁM, DRAHOUŠKU“. Zvedl ji, otevřel a znovu si přečetl jeho rukou psaný vzkaz uvnitř:

Má nejdražší Beth,

to nejkrásnější na naší lásce je vědomí,

že budeš pořád po mém boku… navždycky…

S přáním těch nejšťastnějších narozenin…

Tvůj milující muž

Gerald

Kolem textu bylo nakreslené nezištně velké srdce probodnuté šípem. Pousmál se – byl spokojený sám se sebou, s tím, jak narozeninový večer připravil, připadal si jako moderní Casanova. Trochu se při tom pomyšlení narovnal, a přesto, že stál uprostřed zacákané kuchyně v boxerkách zašpiněných od kávy, ztrácel se v příjemných vzpomínkách.

Ozvalo se však i jeho druhé já – káravý racionální hlas, který mu vyčítavě hrozil prstem.

„No dobrá, možná jsem to trochu přehnal s utrácením, uznávám, ale vsadím se, že to byly ty nejúžasnější narozeniny, jaké Beth kdy zažila!“ bránil se výčitkám.

Faktem ale bylo, že se teď dostal úplně na mizinu. Nechal se tak strhnout narozeninovým nadšením, že to s utrácením dost přehnal. Koupil Beth nový vůz Alfa Romeo model 4C, a když zjistil, že už na účtu nemá peníze, se šťastnou bezstarostností utratil i výplatu za několik příštích měsíců – to všechno kvůli ženě, kterou bezmezně miloval.

„Ale Beth přece stojí za každou penci,“ ujišťoval sám sebe a vracel svému obrazu v zrcadle káravé gesto, „na světě snad neexistuje úžasnější bytost! A až se stane mou ženou, to bude teprve oslava… A dost výčitek!“

Byl na sebe opravdu hrdý; tolik se snažil, aby to byla oslava, na kterou Beth nikdy nezapomene, s množstvím květin, rubínovými a diamantovými náušnicemi, novým luxusním autem a hlavně – nabídkou k sňatku (samozřejmě romanticky přednesenou vkleče). Opravdu chtěl udělat dojem, zapůsobit na ni hloubkou své lásky. A Beth? Přijala jeho dary tak nadšeně a láskyplně, že ani nevěnovala pozornost svému mobilu, který jí snad každých patnáct minut vyzváněl. Geraldovi to připadalo jako výraz skutečné oddanosti k němu. Jen k němu.

Milovali se, dokud si neusnuli v náručí. Když ho pak později v noci probudily hromy a blesky, přivinul si spící Beth do náručí, objal ji milujícími pažemi a pak se i on znovu ponořil do spánku.

„Ááách, ta včerejší noc…“ zasněně vzpomínal a hleděl na blahopřání, zatímco se jeho mozek pomalu probouzel.

Zrovna když si v kávě rozmíchával smetanu, zahlédl pod květinami jakýsi kousek papíru, kterého si předtím nevšiml. Zvedl ho.

Na jedné straně bylo rukou napsáno jeho jméno. Nepochybně to bude milostný vzkaz od Beth, pomyslel si plný štěstí. Samolibě se usmál při představě, že musela ráno brzy vstát jen proto, aby mu nechala takovéto překvapení.

Pantofle mu nasákly kávou rozlitou po zemi a vydávaly čvachtavé zvuky, když pohnul prsty u nohou. Ale bylo mu to jedno, protože se chystal přečíst si přímo od Beth, jak skvělou oslavu si užila. A možná i tolik očekávanou odpověď ano?

„Na světě nemůže existovat úžasnější žena!“ zašeptal.

Pomalu zvedl hrnek s kávou a pronesl jí přípitek. „Ach drahoušku. Tolik tě miluju…“

Potom se napil a dal se do čtení:

Milý Geralde,

díky za všechno, hlavně za to auto…

Ale víš co? Ničím, co bys kdy mohl udělat, mě neohromíš. Nikdy! Já prostě hledám toho nejlepšího… Odcházím. Mezi námi je konec, protože jsi prostě K NIČEMU!

Nesnaž se mě najít, nevrátím se.

JE PO VŠEM!!

Beth

P.S. NE, NIKDY si tě nevezmu!

P.P.S. Vzala jsem ti všechny peníze z peněženky i z tvého účtu, kde jsi mi zařídil podpisové právo, ty troubo.

Jeho Beth?! Stísněně polkl. Zůstal jako omráčený. To přece nemůže být pravda! Žmolek nerozmíchané smetany se mu přilepil na patro jako noční můra, která se člověku vtírá do vědomí i za bílého dne. Rychle ho vyplivl do dřezu, hrnek mu však vyklouzl z ruky a na zemi se roztříštil snad na tisíc kousků. A tak tam stál, ohromený, otřesený a pomalu se ho zmocňoval šok. Srdce mu prudce bušilo a tělo mu zaléval studený pot. Teď, když se jeho falešné představy rozbily napadrť, myšlenky se mu rozběhly jako splašené, bez jakéhokoli konkrétního cíle.

Minulá noc mu přece připadala tak báječná! Smích… Dárky… To nádherné milování… „Co se to sakra stalo?!“ zasténal jako omámený. A když si znovu přečetl její vzkaz, z očí mu vytryskly slzy. „Co to má znamenat, Beth? To přece nemůže být pravda?“

Dopad jejího vzkazu byl víc než ochromující, úplně zmateného Geralda přimrazil na místě, ve zvětšující se kaluži kávy, s úplně mokrýma a teď už i studenýma nohama. Jeho život náhle zaplnilo ohlušující ticho, jaké nikdy předtím nezažil. Jako kdyby stál na dně kráteru po obrovském výbuchu.

Po pár minutách se z čistého pudu sebezáchovy přiměl pokračovat v každodenních činnostech. Snažil se dát trochu dohromady. Copak měl nějakou jinou možnost? Co mohl dělat? Její vzkaz mu nedával moc optimistické vyhlídky, a i když měl nutkání jí hned zavolat a promluvit si s ní, co by jí tak mohl říct? Copak byla nějaká část jejího textu nesrozumitelná? Nesnaž se mě najít, nevrátím se? To nebylo nic dvojsmyslného. Nedalo se toho moc dělat. Jsi prostě K NIČEMU? No, s tím asi taky ne. Vše je přece tak jednoznačné. Nemá naprosto žádnou šanci!

Hlasitě vzdychl; byl to konec. Prostě se na něho bezdůvodně vykašlala. Jen tak, z ničeho nic...

Vzal utěrku a snažil se s ní alespoň vytřít rozlitou kávu, přitom za sebou nechával mokré stopy.

Vyrušilo ho trojité zazvonění u vchodových dveří.

Stál tam policista s dopisem v ruce.

„Jste pan Gerald von Hassel?

„Ano, o co se jedná?“

„Nesu vám exekuční příkaz, váš dům bude zabaven bankou,“ lhostejně odpověděl policista a podával Geraldovi obálku.

Rychle ji roztřesenými prsty otevíral a zmateně zíral na papír. Byl to opravdu dopis od soudu. Takže Beth neplatila splátky na hypotéku, na které jí celý minulý rok dával peníze.

„To si snad děláte…?“ zalapal po dechu.

Šerif pokrčil rameny, krátce mu kývl na rozloučenou a odešel ke svému autu.

„Copak se tohle všechno může stát během jednoho rána?“ mumlal si Gerald otupěle, vraceje se pomalu dovnitř. Ale den teprve začínal…

Kapitola 3

HORŠÍ TO BÝT NEMŮŽE

Toho rána se Gerald pohyboval jako ve špatném snu; nicméně se nějak osprchoval, oblékl, učesal, nahlédl do novin jako obvykle a pak zavolal na svého věrného psa. Na jediného věrného přítele, který mu zůstal.

„Louie! Pojď sem, kamaráde. Půjdeme na procházku! No tak, Louie! Jdeme!“ zavolal a ohlédl se na starého šedobílého psíka stočeného na gauči. Ale pes tentokrát nereagoval. „Louie, no tak, přijdu pozdě. Jdeme se proběhnout… Pojď, kamaráde, jdeme! Copak nechceš jít ven?“

Normálně by Louie vyskočil při první zmínce o procházce a radostně zavrtěl ocasem, ale dnes tam ten starý pes ležel a ani se nehnul. Když k němu Gerald přišel blíž, všiml si tmavé vlhké skvrny pod psíkovým tělem. Na vteřinu mu blesklo hlavou, že ho zabalí do županu a vynese ven, ale pak mu to najednou došlo.

„Ach bože…“ zašeptal, „Louie?“

Jeho starý kamarád ležel bez hnutí. Gerald natáhl ruku a okamžitě cítil, že jeho tělo je chladné a ztuhlé. Pohovka byla nasáklá močí.

Rezignovaně se posadil vedle Louieho a se slzami v očích hladil svého mrtvého pejska po hlavě.

„Kamaráde můj,“ mumlal, „je mi to tak líto.“ Se vzlykáním si přitiskl jeho hlavu na prsa. „Zažili jsme spolu parádní časy a budeš mi moc chybět… Víc, než si umíš představit,“ zašeptal s nadějí, že psík jeho slova snad nějak uslyší.

Slzy na rozloučenou mu stékaly po tvářích a padaly do psí srsti.

Po nějaké době vynesl ubohého psa na dvůr a plný smutku ho pohřbil pod dub, který s Beth toho roku na jaře zasadili.

Kapitola 4

DOBRÁ SOUSEDKA

Když se trochu vzpamatoval ze smrti svého věrného psa, uvědomil si, že by měl zavolat do kanceláře a informovat šéfa nebo kolegy, že se opozdí.

Ale aby toho dnes nebylo málo, ani telefon nefungoval; několikrát stiskl tlačítko a snažil se znovu vytočit číslo. Marně, telefon byl hluchý.

Praštil s ním zpátky a podrážděný vyšel ze dveří. „Perfektní… prostě zatraceně perfektní. Tohle je opravdu ideální den!“

Když strčil klíček do zámku svého mercedesu a otočil, rovněž se nestalo vůbec nic. Zabral tedy trochu víc, a klíček se mu přelomil v ruce.

„Bože! To snad není pravda!“ zaúpěl a zamířil k sousednímu domu. „Copak jsem se octl v nějakém laciném hororu? Co se to sakra děje?“

Dvakrát zaklepal a čekal. Přes dveře bylo slyšet, že v domě je naplno puštěná televize. A protože nikdo neotevíral, zaklepal po chvíli znovu, o něco hlasitěji. Už to chtěl vzdát, když se dveře pomalu pootevřely a on zřetelně zaslechl slova televizního moderátora: „Dnešní pořad má název Násilníci a jejich oběti se setkávají tváří v tvář. Dávejte si pozor na lidi ve svém okolí a sledujte náš pořad, který uvádí Katy Lee!“

Zpoza dveří vykoukla postarší žena s růžovými natáčkami ve vlasech, oblečená v kimonu se vzorkem rudých květů.

„Nechystáte se po mně vystartovat, že ne?“ zeptala se a přitáhla si kimono k tělu.

„Cože?“ zeptal se zmateně Gerald, v němž už jen sama ta představa budila odpor. „Ne, věřte mi, to opravdu ne. Bydlím tady vedle, vždyť se známe, a přestal mi fungovat telefon. Tak jsem vás chtěl poprosit, jestli bych si od vás mohl zavolat.“

„Jo, jasně… Kecy o telefonu… Chystáš se mě znásilnit, co!“ zavřískala ta stará chuděra ze všech sil. „Zrovna o tom mluví v televizi!“ Tvář jí zrudla a z úst jí stříkaly sliny přímo Geraldovi do obličeje. Všiml si, že má kolem rtů zaschlou bílou vrstvu a jen doufal, že je to zubní pasta.

„Ne, prosím vás!“ vysvětloval marně. „Jsem Gerald, váš soused, copak mě nepoznáváte? Jen bych si od vás potřeboval zavolat do kanceláře a říct jim, že mám problémy s autem, to je všechno. Čestné slovo!“ snažil se mluvit uklidňujícím hlasem. „Nedávno jsem vám pomohl s nákupem, vzpomínáte si?“

„No jistě,“ odsekla žena sarkasticky, „tohle vy sexuální maniaci vždycky říkáte, aby vám ženský věřily, co? No, já ti to rozhodně neusnadním, hochu,“ zavrčela a podívala se za dveře, jako by tam něco hledala.

I Gerald stočil pohled dolů a zarazil se na ženiných vytahaných podkolenkách, které se jí obtáčely kolem kotníků jako svinuté hasičské hadice. V té chvíli mu to připadlo zábavné. Kdyby tak tušil, že to byla na dlouhou dobu poslední zábavná věc v jeho životě...

Další, čeho si všiml, byla baseballová pálka umístěná ve stojanu na deštníky, po které sousedka sáhla a zuřivě se s ní na něho vrhla; celá v ráži klela jako opilý námořník. Gerald neváhal ani okamžik a vyrazil ven, otočil se a prchal jako o život!

Stará dáma však neztrácela čas a pustila se za ním, co jí síly stačily.

Když doběhl na konec bloku, ohlédl se po ní a viděl, že pořád ještě vztekle vykřikuje: „Tak mýho těla se ti zachtělo, co? No, možná se mnou nezažiješ to nejlepší, cos kdy poznal, ale pěkně si to vodskáčeš, ty bestie jedna!“

Běžel dál, co mu síly stačily, dokud se po pár blocích její hlas nezačal ztrácet v dálce.

Teprve teď si dovolil zpomalit, a když si poblíž všiml telefonní budky, hned k ní zamířil. Naházel do přístroje drobné a vytočil číslo kanceláře. Telefon nekonečně dlouho vyzváněl, a když ho konečně někdo zvedl, Gerald uslyšel jen „Nezavěšujte…“ a po pár vteřinách se ozvalo klapnutí, načež mu vyzváněcí tón prozradil, že hovor byl přerušen.

Nezbývalo mu než zavěsit a pokus opakovat. Vhodil tedy další minci, ale zrovna když znovu vytočil číslo, uslyšel povědomý křik: „Tak znásilnit bys mě chtěl, co?!“ A tak musel rychle zavěsit a co nejrychleji vyrazit pryč.

Když zahýbal za roh, ohlédl se pro jistotu zpátky, ale zakopl přitom o držadlo jakéhosi červeného vozíčku, kterého si nevšiml. Okamžik letěl vzduchem a přistál přímo na břiše na betonovém chodníku.

„Mamíí, mamíí!“ křičela vystrašená holčička, která měla ve vozíčku malé bílé koťátko. „Chce mi ukrást Micinku!“

Gerald pomalu vzhlédl, cítil, že mu po odřené bradě stéká krev. Náhle si však všiml, jak o kus dál na ulici zastavuje autobus. Neváhal. S nasazením olympijského atleta se dal do běhu.

Bylo mu naprosto jasné, že by se mu určitě nepodařilo celou situaci holčiččině mamince uspokojivě vysvětlit, a konec konců jediným zraněným při celé nehodě byl jen on sám.

Ale holčička nepřestávala křičet, vřískala čím dál hlasitěji, až to rvalo uši. Lidé se zastavovali a otáčeli, každý v doslechu se rozhlížel, co se děje.

Geralda to vyprovokovalo, otočil se a zařval na ni: „Sklapni sakra, ty spratku jeden!“

Ale nebylo to k ničemu, akorát na sebe upozornil – lidé si tak mohli všimnout podivného zakrváceného muže, vypadajícího jako uprchlý šílenec, který hrozil pěstí malé roztomilé holčičce a snažil se ze všech sil dostat k autobusu!

Když už od něj byl jen kousek, zákon schválnosti opět zafungoval. Motor autobusu zachrchlal a vypustil oblak černého kouře a dveře se zavřely Geraldovi těsně před nosem. Zůstal tak bez dechu stát na zastávce.

V dálce opakovaně zahřmělo na znamení blížící se bouřky. A opravdu, po chvilce začalo bez varování hustě pršet. Tázavě se podíval nahoru a svraštil čelo, když na něho začaly dopadat první velké kapky. Pak popadl noviny, které někdo odhodil na trávník, a otevřel je nad sebou, aby se aspoň trochu schoval, ale náhlý poryv větru je popadl, roztrhal na cucky a odnášel pryč.

A tak Gerald rezignovaně stál na dešti, chladné kapky ho štípaly na odřené bradě a on znovu nevěřícně vzhlédl, napospas lijáku, který ho smáčel až na kůži.

Koniec ukážky

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4