Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Rachael Anderson: Advokátův syn

Vydání první

Copyright © 2020 Rachael Anderson

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2411. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Solicitor’s Son vydaného

nakladatelstvím HEA Publishing v roce 2020

Český překlad © 2021 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Cover image credit: Ilina Simeonova/Trevillion images

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1521-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1522-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Rachael Anderson

Advokátův syn

MÝM SENZAČNÍM ČTENÁŘŮM

DĚKUJI VÁM

1. kapitola

Hugh Quinton se mračil na čísla zapsaná v účetní knize, kterou měl před sebou. Dalších dvě stě liber krejčímu? Dobré nebe. Kolik oblečení má lord Lister ve skříni? Možná má ve zvyku vzít si košili na sebe pouze jednou a pak ji vyhodit.

Prudce zavřel účetní knihu a opřel se do židle. Jeden lehkomyslný nákup za druhým. Řecká urna na ostatky zemřelé kočky lady Listerové. Cvičení papoušci na ples, když uváděl do společnosti svou dceru, importovaná krajka na závěsy a Hugh jen stěží dokázal uvěřit částce, která byla zaplacena potulné cikánce za elixír, který měl uzdravit člověka z jakékoli nemoci – zjevně s výjimkou hlouposti.

Hugh si byl jistý, že majetek lorda Listera naléhavě potřebuje pomoc. Avšak jediný způsob, jak tomu člověku pomoci, spočíval v tom, aby mu někdo sebral šekovou knížku a tím mu zabránil nakupovat na úvěr.

Dveře se pootevřely a vzniklou mezerou prostrčil hlavu jediný sloužící, kterého Hugh zaměstnával. Vysoký a vyzáblý Park s krátce ostříhanými rezavými vlasy, příliš dlouhými pažemi a pihami vypadal jako nějaká podvyživená opice. Hugh netušil, jak mohl vyhlížet podvyživeně. Snědl toho tolik jako tři dospělí muži.

„Přišel vás navštívit lord Knave.“ Park točil tím, co Hugh pokládal za navštívenku, způsobem, jakým si kouzelník hraje s kartami. Ale místo aby ji nechal zmizet, vyhodil ji do vzduchu a šikovně ji chytil druhou rukou. Byl odborník na kouzla s kartami a nemohl vzít do ruky ani kartičku se jménem, aniž by s ní něco nepředvedl.

Hugh svraštil obočí. „Mám toho vikomta Knavea znát?“ Jméno mu nepřipadalo nijak povědomé.

„Jak bych to měl vědět? Nevedu si záznam o každém snobovi, který vás navštíví.“ Přede dvěma lety se Edwin Parker objevil u jeho dveří v reakci na inzerát, že hledá sluhu. Ten vyzáblý chlapík byl tehdy stejně hubatý jako dnes a trval na tom, aby se mu říkalo pouze Park. Zjevně mu připadalo, že Edwin zní moc škrobeně, a takový on rozhodně nebyl.

„Park mi dokonale vyhovuje,“ prohlásil k Hughovi a díval se mu přitom pevně a rozhodně do očí.

Hugh, který obdivoval kuráž, ho na místě najal. A rozhodl se správně. Ačkoli byl Park občas až příliš drzý, byl zároveň také mazaný, chytrý a loajální, takže se ho Hugh naučil respektovat. Mimo to také výtečně vařil, když se na to soustředil. Naučil dokonce Hugha připravovat správně steak.

Hugh předal Parkovi účetní knihu. „Můžeš uvést lorda Knavea a tohle vrátit lordu Listerovi. Řekni mu, že mým jediným doporučením je, aby snížil výdaje alespoň o padesát procent. Jeho správce má jinak hospodaření pevně v rukou. A já s tím nic víc nemohu udělat.“

Park se zašklebil, zatímco vyměnil navštívenku za účetní knihu. „Mám vždycky moc rád, když můžu říct nějakému troubovi, jak to s ním je.“ Moc rád sděloval podobné vzkazy – protože, jak s potěšením říkal, to ukáže těm „snobům“ jejich místo. Rozhodně se jim to nesnažil nějak opsat, dával přednost seznámit je s pravým stavem věcí pomocí své vyhlášené drzosti. A v těchto případech mu to Hugh povoloval.

Jakmile Park odešel, Hugh zvedl navštívenku a studoval jméno na ní napsané: lord Knave, lord Knave, lord Knave. Nepamatoval se, že by znal někoho tohoto jména. Možná to byl přítel nějakého jeho bývalého klienta, který zaslechl zmiňovat Hughovo jméno v nějakém hovoru. Hughova pověst začínala být mezi aristokracií vyhlášená, takže nebylo nijak zvláštní, že ho kontaktovali neznámí lidé.

„Poslední dveře vlevo, mylorde,“ ozýval se Parkův hlas z chodby. „Ty ne, až ty poslední.“

Hugh zvedl oči v sloup. Stále Parkovi opakoval, že by měl hosty dovést až do pracovny, ale sloužící se tím jen zřídkakdy obtěžoval. Bude mu muset zase jednou pohrozit vyhazovem, jestli ho nebude poslouchat. Moc si od toho ale nesliboval. Park věděl, že by to nikdy neudělal.

Do místnosti vstoupil vysoký, tmavovlasý muž a krátce si Hugha prohlédl. Hugh učinil totéž. Lord Knave byl dobře, avšak nikoli extravagantně oblečen a vypadal inteligentně. Choval se sebevědomě – nikoli však pyšně či blahosklonně jako mnozí muži v jeho postavení – vystupoval pouze… sebevědomě. To Hugh respektoval.

Vstal a nabídl mu ruku. „Lord Knave, předpokládám? Já jsem Hugh Quinton.“

„To mi došlo,“ odvětil muž.

Potřásli si rukama a Hugh ukázal na křeslo na druhé straně velkého psacího stolu. „Prosím, posaďte se.“

Lord Knave se usadil, rozhlédl se po pracovně a bezpochyby zaregistroval postarší nábytek. Hughovi to nevadilo. Psací stůl, křesla i knihovna byly už starší, avšak byly poctivě vyrobené a posledních několik let mu dobře sloužily. Na rozdíl od lorda Listera neutrácel Hugh zbytečně peníze, když nemusel.

„Máte zajímavého majordoma, pane Quintone,“ řekl lord Knave.

Hugh se opřel lokty o stůl a sepjal prsty. „Já bych Parka majordomem nenazval.“

„Tak jak byste ho nazval?“

„Toulavým psem – nebo spíš rošťákem, kterého jsem najal, aby mi pomohl s různými povinnostmi, mezi něž patří také otevírání dveří.“

Lord Knave chápavě přikývl. „Mám přítelkyni, která se také ráda stará o toulavé psy. Ovšem pouze pokud se jedná o skutečná zvířata.“

„Zvířata nejspíš nadělají méně hluku a jsou lépe vychovaná než Park,“ pronesl Hugh s úšklebkem. „Co pro vás mohu udělat, můj pane?“

Knave se opřel zády o křeslo, a než promluvil, stiskl na okamžik rty k sobě. „Přišel jsem vás pozvat na setkání přátel na našem sídle v Oxfordshiru začátkem srpna.“ Pronášel to, jako by skoro každodenně zval obchodníka na zábavu vyšší společnosti, i když ho ani neznal.

Hugh svraštil obočí. „Říkáte na letní setkání přátel?“

„Ano.“

„Odpusťte mi, můj pane, ale přece mě neznáte a oba se pohybujeme ve zcela jiných kruzích. Jaký důvod byste mohl mít k tomu, abyste mi přednesl takové pozvání?“

„Mám pro vás úkol.“

Ach, už se to vyjasňuje. „Úkol jakého druhu?“

„Získal jste výbornou pověst jako bystrý a mazaný podnikatel. Byl bych rád, kdybyste přijel na naše setkání jako host, a když už tam budete, kdybyste zkontroloval hospodaření na vedlejším panství – samozřejmě diskrétně. Vlastní ho můj tchán, který není, řekněme, tak mazaný. Navzdory maximálnímu úsilí vede hospodářství od desíti k pěti a já už nemůžu stát stranou a sledovat, jak ruinuje sebe i celou rodinu. Doufám, že vy mu budete moci v tomto ohledu nějak pomoct.“

Hugh už dokázal vymyslet několik problémů, souvisejících s tímto plánem včetně toho, že se nikdy nepouštěl do žádné práce, pokud předtím nepoznal majitele hospodářství. Jeho pověst závisela na jeho úspěchu a on ji nehodlal ohrozit tím, že by souhlasil s pomocí muži, kterému se podobně jako lordu Listerovi pomoci nedalo.

„Abych mohl provést celkovou analýzu, potřebuju vidět účetní knihy a všechny obchodní transakce za několik posledních let. Chtěl bych si promluvit se správcem, hospodyní, majordomem a dokonce i s několika nájemci. Ale nic z toho nebude možné, pokud budu bydlet jako host ve vašem sídle.“

„Spolu s manželkou dohlédneme na to, abyste měl přístup ke všemu, co budete potřebovat,“ poznamenal lord Knave.

Hugha to však nijak nepřesvědčilo. „Mám ve zvyku nejdřív se podívat do účetních knih, než se rozhodnu, jestli mé služby budou mít nějakou cenu.“

Lord Knave hned neodpověděl. Smetl cosi – nejspíš nějaké smítko – z kalhot, než znovu vzhlédl. „Nemůžu vám nyní předat účetní knihy onoho panství, ale rád vám zodpovím jakékoli otázky, které o něm potřebujete vědět. Během několika posledních let jsem se s ním velice dobře seznámil.“

Hugh se opřel zády o opěradlo a zkřížil paže na prsou. „Předpokládám, že vy sám držíte vlastní panství pevně v rukou.“

„Ano.“

„A máte nějaký důvod, proč mu nepomůžete?“

„Už jsem udělal vše, co šlo. Když jsem se oženil s lady Knaveovou, má rodina souhlasila, že zaplatí dluhy jejího otce výměnou za kousek nevyužité půdy, kterou vlastnil. Doufal jsem, že to bude stačit, aby se stal znovu soběstačný, ale on se v dalších letech rozhodl, že prodá některým svým nájemcům části orné půdy. Ačkoli to na chvíli zásobilo jeho peněženku, jeho zisky se tím snížily a on byl nucen použít tyto zisky, aby se udržel nad vodou. Pokud to tak bude pokračovat, dostane se příští rok opět do dluhů.“

Hugh byl kvůli tomu ještě méně přesvědčen o úspěchu než předtím, jestli to bylo vůbec možné. Ačkoli lord Knave měl zjevně na srdci nejlepší zájmy svého tchána, soucit se mohl projevit v obchodních věcech pouze do určité míry. Důležitější byl zdravý rozum, a nezdálo se, že by jím onen gentleman zrovna oplýval.

„Co přesně byste chtěl, abych udělal?“ Hugh pomohl majitelům mnoha panství, ale nebyl žádný kouzelník. Nemohl získat peníze tam, kde už nic nebylo. „Pokud už nájmy nepokryjí výdaje, nevidím nic, čím bych mohl posloužit. Mohu pouze navrhnout, aby šetřil, jak nejvíc to půjde.“

Lord Knave pomalu přikývl, ale Hugh poznal z jeho rozhodného výrazu, že ještě zdaleka nekapituloval. „Jestli můžete nebo nemůžete pomoct, se teprve uvidí, ale stejně bych byl rád, kdybyste mě doprovodil do Lynfieldu a sám zjistil pravý stav věcí. Budete za svou snahu velice dobře odměněn. Pojeďte, pane Quintone, připojte se k nám po dobu celého setkání a sdělte mi přitom váš názor na Talford Hall.“

Při těch slovech Hugh strnul. Lynfield. Talford Hall. Ta jména znal až moc dobře. Byl to krásný kus země. Šedé zdi budov byly porostlé břečťanem, velká okna hleděla na svěží krajinu kolem a čtyři vysoké komíny, tyčící se nad střechou, vypadaly jako hlídkové věže – alespoň tak si to představoval jako kluk.

„Kdo je vaším tchánem?“ Hughovi se podařilo udržet neutrální tón v hlasu, ale ve chvíli, kdy lord Knave odvětil: „Pan John Gifford,“ sevřel Hugh čelisti pevně k sobě a prsty silně sevřel opěradlo křesla. Další jméno, které Hugh znal velice dobře. Stále ještě si dovedl představit ten chladný, tvrdý lesk v očích tohoto muže.

Jako čtrnáctiletý chlapec Hugh doprovázel čerstvě ovdovělého otce téměř každý den na Talford Hall. Zatímco otec pracoval na záležitostech pana Gifforda a připravoval možné investiční příležitosti, Hugh byl ponechán, aby si točil prsty v kuchyni nebo na zahradě.

Bylo by to k nepřečkání, kdyby se hned první odpoledne neseznámil se starší Giffordovou dcerou. Byla jen o pár let mladší než on a vtipná konverzace a její laskavý duch ho k ní okamžitě přitáhly. Rychle se z nich stali přátelé a po všechna odpoledne, kdy Hugh přijížděl s otcem na návštěvu, dokázala uniknout své vychovatelce.

Jak ubíhaly týdny, prožili spolu mnohá dobrodružství, a Hughovi se vždy podařilo vrátit se do kuchyně dřív, než se pro něj stavil otec. Přestože ještě zdaleka nebyli dospělí, oba si dobře uvědomovali, že není vhodné, aby se dcera gentlemana a právníkův syn spolu takto stýkali. A rozhodně by se neměli přátelit.

Až jednoho deštivého odpoledne na konci léta Sophee, jak jí vždycky říkával, ztratila na bahnitém břehu potoka botu. Dlouho ji hledali, a když ji nenašli, Hugh jí galantně nabídl, že ji odnese z lesa domů. A právě při této nepříhodné příležitosti je objevili Hughův otec a pan Gifford.

Obě děti byly zablácené, promočené až na kost a hystericky se smály. Pan Gifford vrhl jediný pohled na bosou nohu své dcery a hned ji vytrhl z Hughova držení. Aniž by vyslechl jakékoli vysvětlení, na místě propustil Hughova otce a poslal je oba pryč.

A nejenže odmítl zaplatit Hughovu otci za jeho služby, ale krátce nato se rozneslo ve společnosti, že panu Jacobu Quintonovi, advokátovi a právnímu poradci několika šlechticů v okolí, už se nedá věřit. Ani ne za rok si Hughův otec musel hledat živobytí jinde.

Byla to temná a obtížná doba – na kterou Hugh nejspíš nikdy nezapomene a nikdy z ní nic neodpustí.

Odsunul židli dozadu a vstal. „Je mi líto, že jste přišel nadarmo, můj pane, ale nemohu vám pomoct. Když půjdete za mnou, odvedu vás k východu.“

Lord Knave vypadal chvíli překvapeně, ale poté přikývl, jako by ho pochopil. „Není třeba. Já trefím.“

Pomalu kráčel ke dveřím. S jednou rukou na klice se zastavil a ohlédl se na Hugha. „Měl bych vám ještě říct, že můj tchán není jediný, kdo bude trpět, pokud to panství přijde na buben. Má ho totiž zdědit moje švagrová, slečna Sophia Giffordová.“

Hugh se ostře podíval na lorda Knavea. Měl na tváři vědoucí výraz, jako by mu bylo známo, co se stalo mezi Qiuntony a Giffordy. Že by mu to Sophee řekla? Nebyla náhodou ona tím důvodem, proč nyní stál lord Knave před Hughem?

Myšlenka na ni zklidnila jeho hněv. Na Sophee by se nikdy nemohl zlobit.

Hugh se tehdy v létě cítil zoufale a osaměle, protože právě přišel o matku. Nechtěl jezdit s otcem do Talford Hall. Nechtěl jezdit nikam. Ale ve chvíli, kdy poznal Sophee, se všechno změnilo. Její úsměv vyvolával úsměv i u něj, její vtipné řeči mu připomněly, jak se dřív smával, a její láska ke zvířatům dojímala jeho srdce. Sophee rozjasnila jeho svět, ukázala mu, že na něm lze stále ještě najít hodně radosti, a stala se jeho nejdražší přítelkyní. Nikdy by se k ní nemohl otočit zády.

Její otec na druhé straně si nezasloužil nic než pohrdání.

Pocítil bolest v hlavě a začal si třít prsty kořen nosu. Napůl se zamračil na muže, který svými slovy způsobil, že Hugh nemohl říct ne.

Lord Knave vytáhl z kapsy kabátu složený papír a hodil ho na desku stolu. „Tady máte pozvánku na naše setkání, kdybyste si to rozmyslel. Přeju vám hezký den.“

Hugh sledoval, jak odchází, a poté znovu klesl na židli a přitiskl si ruce na čelo. Hleděl na své jméno napsané na pozvánce elegantním ženským rukopisem. Že by to psala Sophee? Pamatovala se vůbec na svého dětského druha?

S povzdechem otevřel spodní zásuvku psacího stolu a prošel několikery desky, až se dostal k jedněm nadepsaným Osobní. Ačkoli by se nikdy nenazval sentimentálním, měl tu několik dopisů, s nimiž se nikdy nedokázal rozloučit. Vzkaz napsaný matkou před smrtí, dopis, který mu poslal otec, když poprvé odjel do školy… a jeden dopis od Sophee.

Zvedl zašlou, vybledlou stránku a četl slova, která už neviděl celá léta. Ten dopis ho převedl přes dobu, kdy on i otec byli nuceni opustit dům, který vždycky nazývali domovem, a začít znovu.

Nejdražší Hughu,

musela jsem se včera v noci vkrást do otcovy pracovny, abych našla tvou adresu. Mohu jen doufat, že tam stále ještě bydlíš. Ve skutečnosti nevím, jak ten dopis pošlu, ale nějak to udělám.

Mám takový vztek na otce za to, co udělal. Obral mě o přítele tím nejodpornějším způsobem a nemohu mu ani odpustit, jak krutě propustil tvého otce. Snažila jsem se mu všechno vysvětlit, ale neposlouchal mě. Připadá mi, jako by to byla všechno moje vina, protože jsem zapadla do toho hrozného bahna a ztratila botu. Je mi to tak ohromně líto.

Vím, že si nemůžeme psát, protože to by otce ještě víc rozlítilo, ale musela jsem ti dát vědět, že na tebe budu vždycky myslet jako na nejdražšího přítele. Naučil jsi mě rybařit a plavat. Pomohl jsi mi, abych se nebála jezdit na koni a lézt po stromech. Díky tobě už se nebojím chytat kobylky a žáby, ale vždycky si budu dávat pozor na hady – jsou to odporná, nedůvěryhodná stvoření.

V tobě naopak žádné zlo ani nedůvěryhodnost není. Jsi ten nejlepší člověk. Nikdy se nezměň a nepřestaň mě brát jako svou kamarádku. Já vím, že tak budu na tebe vždycky hledět.

Pokud budeme oba velice hodní, třeba se jednou zase shledáme. Budu v to doufat celým srdcem.

Sophee

Hugh nechal spadnout dopis na stůl a otočil se na židli k jedinému oknu pracovny. Jeho malý londýnský dům se nacházel na kraji Lambethu, nedaleko Vauxhallských zahrad. V okolních ulicích žilo hodně umělců, úředníků a malých obchodníků. I přes časté mlhy, které zahalovaly okolí, se tu Hugh cítil pohodlně. Sem patřil, nikoli na druhý břeh Temže do Mayfairu, ke Svatému Jakubovi ani na ulici Upper Seymour, a rozhodně nepatří na letní setkání smetánky v sídle lorda a lady Knaveových.

K čertu s jeho příliš úzkostným svědomím.

2. kapitola

Dveře ložnice se rozlétly dokořán a Sophia v zrcadle nad toaletkou spatřila, jak se do pokoje vnesla záplava fialového hedvábí, jež měla na sobě její matka. Ach, to byl pohled. Matka měla zlaté kudrlinky jen zpola sepnuté dozadu, takže vypadala trochu jako pudl, který byl pouze částečně ostříhaný. Bylo zjevné, že jí víc záleželo na tom, aby si promluvila s dcerou, než aby nejdřív dokončila svou toaletu.

„Zjistila jsem, že máš znovu jet na projížďku s panem Fawcettem,“ pronesla matka nespokojeným tónem.

Sophia si natáhla rukavice, naposledy se na sebe podívala do zrcadla a zkontrolovala, že jí modrý velurový čepec sedí správně na hlavě. Tento zvláštní odstín, ve skutečnosti poněkud tlumený, jí sloužil k tomu, aby trochu potlačil jásavou barvu jejích vlasů a víc zdůraznil modř jejích očí než hnědavé odstíny v jejich hloubi. Na projížďku do Hyde Parku se výborně hodil.

Pohlédla na matčin odraz v zrcadle a přikývla. „Ano.“

Sophia málem viděla, jak matce z nosních dírek stoupá pára. „Proč nepřestáváš povzbuzovat toho muže, aby se ti dvořil?“

„Pan Fawcett je sympatický a laskavý. A já se cítím v jeho společnosti dobře.“ Sophia se štípla do tváří, aby jí zrůžověly, a vstala.

„Nemá titul a jeho příjem je přinejlepším ubohý.“

Sophia si toho byla velice dobře vědoma. Ale věděla zároveň i to, že její třetí společenská sezona v Londýně se chýlí ke konci a pan Fawcett je jediný nápadník, který možná uvažuje o manželství s ní. Protože její mladší sestra Prudence už byla provdaná, Sophia se nacházela na rozcestí. Jestliže selže i pan Fawcett a jestliže se jí ho nepodaří lapit, obávala se, že celý další život prožije sama bez manžela.

„Na tom mi nezáleží,“ odvětila Sophia. Když nic jiného, naučila se v posledních třech letech rozhodněji prosazovat svou. A přitom bývala kdysi tak nesmělá.

„Ale za chvíli má přijít lord Daglum. Řekla jsem mu včera večer, že budeš dnes dopoledne doma.“

Právě proto poslala Sophia panu Fawcettovi vzkaz, kde ho požádala, jestli by mohl přesunout jejich projížďku na dřívější dobu. Brzy dostala jeho odpověď.

S největším potěšením.

p. Fawcett

Ano, byl prostě milý.

Sophia se natáhla pro plášť. „Ty tu budeš, abys přijala lorda Dagluma, že, máti? Určitě si raději promluví s tebou. Jsi mnohem zábavnější než já.“

Nepřekvapilo ji, že její pochvala padla do hluchých uší. „On sem nejede, aby si promluvil se mnou. Přichází, aby si promluvil s tebou.“

„Ne. Přichází, aby se lísal a lichotil mi z jediného důvodu, a sice aby se dostal k mému věnu. Je všeobecně ...

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

1. kapitola

2. kapitola