Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Sarina Bowen: Když jsme se poznali

Vydání první

Copyright © 2014 by Sarina Bowen

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2412. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Year We Fell Down vydaného

v roce 2014

Český překlad © 2021 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover design by Karnes Coffey Design

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1524-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1525-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Sarina Bowen

Když jsme se poznali

The Ivy Years (1)

1. kapitola

Chrliči a grilovačka

„Naděje“ je to s křídly,

co hnízdí uvnitř nás

a pěje píseň beze slov

a stále zvedá hlas.

Emily Dickinson – Neumím tančit po špičkách^1

Corey

„Tohle vypadá slibně,“ prohlásila máma při pohledu na břečťanem porostlou budovu koleje. Z jejího hlasu znělo očekávání. „Vyzkoušej vstupní kartu, Corey.“

Dnes se na Harknesskou univerzitu sjížděli všichni posluchači, aby se před začátkem nového akademického roku ubytovali, a rodiče prváků se s obdivnými povzdechy rozhlíželi po kampusu. Jak vám poví kterýkoli zkušený průvodce, tři ze šesti posledních prezidentů se honosili aspoň jedním titulem z této tři sta let staré univerzity. Studenti, kteří se připojili k Cechu zvonařů, každý den stoupají po sto čtyřiceti čtyřech schodech na Beaumontovu věž tyčící se nad kampusem, aby rozezněli zvony, z nichž každý váží více než tunu.

Moje matka se bohužel o budovu kolejí nezajímala z historického ani architektonického hlediska. Nejvíc ze všeho ji zaujala bezbariérová rampa.

Mávla jsem svoji zbrusu novou identifikační kartou Harknesské před čtečkou a stiskla modré tlačítko s ikonkou invalidního vozíku. Pak už jsem tajila dech až do chvíle, kdy se krásné klenuté dveře začaly pomalu otevírat.

Po všem, čím jsem si za uplynulý rok prošla, se mi ani nechtělo věřit, že se to skutečně děje. Jsem tu.

Vyjela jsem po rampě až do úzké budovy, v níž jsem napočítala dva pokoje, jeden po levici, jeden po pravici. Oba měly široké dveře – vše vypovídající znamení, že se jedná o bezbariérový pokoj. Přímo přede mnou se vinulo schodiště s krásným dubovým zábradlím. Jako většina starých kolejí Harknesské univerzity ani tato budova nemá výtah. Na vozíku se tedy do pokojů v horních patrech nedostanu.

„Podlaha je velmi vyrovnaná,“ podotkla máma uznale. „Když nám řekli, že budova je osmdesát let stará, měla jsem pochybnosti.“

To je hodně slabě řečeno.

Fakt, že mě rodiče skoro na kolenou prosili, abych na Harkness nenastupovala, je jenom poslední hořkou ironií v dlouhé řadě hořkých ironií. Zatímco rodiče ostatních harknessovských studentů prakticky vyhazují do vzduchu konfety, ti mí přecházejí infarkt, protože se jejich malá holčička rozhodla nastoupit na univerzitu půl druhého tisíce kilometrů od domova, kde nemůžou každou půlhodinu kontrolovat, co právě dělá.

Díkybohu.

Po nehodě mě rodiče snažně prosili, abych nástup na vysokou o rok odložila. Proč bych se ale měla vystavit roku nicnedělání, během kterého bych neměla co na práci kromě extra hodin fyzioterapie? Když jsem si obrazně řečeno dupla nohou a oznámila, že prostě na vysokou nastoupím a přes to nejede vlak, rodiče změnili taktiku. Snažili se mě přesvědčit, abych zůstala ve Wisconsinu. Následně mě čekala celá řada srdceryvných přednášek na témata jako „Proč Connecticut?“ a „Přece nemusíš nikomu nic dokazovat.“.

Já to však chtěla udělat. Chtěla jsem šanci studovat na stejné elitní univerzitě jako můj bratr. Toužila jsem po nezávislosti, změně prostředí a vážně ráda bych vypláchla z pusy pachuť uplynulého roku.

Dveře nalevo ode mě se náhle otevřely a na chodbu vystrčila tmavou kudrnatou hlavu hezká holka.

„Corey!“ zvolala rozzářeně. „Jsem Dana!“

Když mi v naší poštovní schránce ve Wisconsinu přistál dopis o ubytování, netušila jsem, co mám od Dany čekat. Během uplynulého měsíce jsme si však vyměnily několik e-mailů. Pochází z Kalifornie, ale na střední chodila v Tokiu, kde její táta pracuje jako byznysmen. Předem jsem ji informovala o svých fyzických potížích. Vysvětlila jsem jí, že necítím pravé chodidlo ani celou levou nohu. Varovala jsem ji, že většinu času trávím v invalidním vozíku, přestože s těžkopádnými ortézami na nohou a francouzskými holemi dokážu, byť hodně nemotorně, imitovat chůzi.

Předem jsem se jí omluvila za to nezvyklé uspořádání – že bude muset bydlet s mrzákem a ještě v jiné koleji než zbytek prváků. Když mi Dana odpověděla, že jí to vůbec nevadí, na rameni se mi usadila droboučká víla naděje. Ta maličká okřídlená bytost se mě držela celé týdny a šeptala mi do ucha povzbudivá slova.

Teď, když jsem Danu konečně potkala i naživo, mi ta moje víla naděje začala metat na rameni přemety. Rozevřela jsem paže a ukázala na svůj vozík. „Jak jsi mě poznala?“

Oči jí zajiskřily a pak řekla přesně tu správnou věc: „Přece z Facebooku!“ Rozevřela dveře dokořán a já vjela dovnitř.

„Máme senzační pokoj,“ prohlásila Dana potřetí. „Máme to tu aspoň dvakrát větší než ostatní. Tohle bude parádní na pořádání párty.“

Fajn vědět, že Dana vidí sud piva vždycky napůl plný.

Pravda je, že náš apartmán je opravdu krásný. Vstupní dveře vedou do místnosti, které harknessovští studenti říkají „společný pokoj“, zbytek světa tomu říká obývák. Ze společného pokoje vedou dveře do dvou oddělených ložnic, které jsou obě dost velké, aby se v nich dalo pohodlně otočit na invalidním vozíku. Co se nábytku týče, každá máme stůl a – jaké překvapení – jako postel letiště.

„Koupila jsem si prostěradla na jednolůžko,“ vydechla jsem zmateně.

„Já taky,“ zasmála se Dana. „Možná že všechny bezbariérové pokoje mají letiště? Holt musíme na nákupy. Jaká hrůza!“ Oči jí přitom jiskřily.

Do pokoje vešla máma, pod tíhou jednoho z mých kufrů funěla. „Co chcete nakupovat?“

„Prostěradla,“ sdělila jsem jí. „Máme letiště.“

Spráskla ruce. „Tak vás před odjezdem hodíme do Targetu.“

Raději bych se rodičů co nejdřív zbavila, Dana se ale máminy nabídky chytila.

„Nejdřív se tu však chci rozhlédnout,“ prohlásila máma. „Možná se najdou i další věci, které budete potřebovat.“ Zapadla do naší soukromé koupelny, dostatečně široké a s bezbariérovým sprchovým koutem.

„To je skvělé,“ pověděla pak. „Nejdřív ti uložíme věci a pověsíme ti sušák, aby sis měla kde usušit cévky.“

„Mami!“ sykla jsem. Fakt se mi příčilo řešit moje bizarní rituály před novou spolubydlící.

„Jestli jedeme do Targetu,“ ozvala se Dana ze společného pokoje, „tak musíme koupit koberce. Je tu hrozná ozvěna.“

Máma vyběhla z koupelny, aby mě ponížila ještě víc.

„Corey tu nemůže mít koberce, když se učí zas chodit. Mohla by zakopnout. Kam ale chcete, děvčata, aby vám Hank nainstaloval televizi?“ zeptala se máma, aby změnila téma.

Rychle jsem se toho chopila.

„Táta nám tu pověsí plochou obrazovku a taky jsme předplatili kabelovku,“ svěřila jsem Daně. „Jestli ti to nevadí. Ne každý chce mít televizi.“

Dana se zamyšleně dotkla brady. „Na telku se teda moc nedívám…“ V očích se jí zablýsklo. „Ale možná by se u nás mohla scházet, hm, určitá sorta lidí, kteří by se třeba chtěli dívat na, hm, sportovní přenosy?“

Máma se zasmála. „Jaká sorta lidí?“

„No, už jste potkaly našeho souseda? Je ve třeťáku.“ Moje nová spolubydlící stočila pohled k chodbě.

„Bydlí přes chodbu?“ zeptala jsem se. „V tom druhém bezbariérovém pokoji?“ Tohle není zrovna místo, kde bych hledala sexy kluka.

Přikývla. „Však uvidíš sama. Jen počkej.“

Nákupy nám zabraly víc času, než jsem doufala. Máma trvala na tom, že za Danino nové povlečení zaplatí. Tvrdila, že za to, že máme v pokojích široké postele, můžeme my. Dana si vybrala přehoz s obrovskou červenou kytkou. Já s puntíky.

„Je to velmi veselé,“ pochválila nám výběr máma. Veselé věci se jí vždycky líbily. Po tom, čím jsme si za uplynulý rok prošli, se veselých věcí však drží jako záchranného lana. „Tak teď ještě povlečení, holky. A…“ Zapadla do vedlejší uličky. „Obě potřebujete ještě jeden polštář. Bez nich není na postel hezký pohled.“

„Nemusí to dělat,“ zašeptala mi Dana.

„Smiř se s tím,“ povzdechla jsem si. „Nebo počkej…“ Kývla jsem a Dana se ke mně sklonila, abych jí mohla tiše pošeptat: „Jdi se mrknout na ty koberce. Jestli se ti nějaký bude líbit, můžeme se sem někdy později vrátit.“

Dana se na mě zamračila. „Ale vždyť…“

Obrátila jsem oči v sloup. „Máma zbytečně šílí.“

Dana na mě jen mrkla a zmizela v uličce s koberci.

Když jsme se vrátily na kolej, táta zrovna stál v našem prázdném pokoji a projížděl kanály na televizi, kterou už stihl pověsit na zeď.

„Úspěch!“ zvolal.

„Díky, tati.“

Unaveně se usmál. „Maličkost.“

Jakkoli mě máma celý uplynulý rok štvala, s tátou je to ještě složitější. Vždycky jsme si celé dny povídali o ledním hokeji. Je to vášeň, kterou máme společnou, táta se jím navíc i živí. Teď však mezi námi visí jen nepříjemné ticho. Fakt, že už nemůžu bruslit, ho prostě zničil. Od mé nehody zestárl snad o deset let. Doufala jsem, že když vypadnu z domu, táta se vrátí do zaběhlých kolejí.

Bylo na čase vyprovodit rodiče na chodbu a rozloučit se.

„Ještě jsem zapomněla. Venku se koná grilovačka pro první ročníky. S Danou tam jdeme. Brzy.“

Máma zvedla ruku. „Zadrž. Zapomněla jsem ti nainstalovat noční světlo.“ Zapadla do mé ložnice. Musela jsem spolknout naštvanou poznámku. Protože jako fakt? Noční světlo nepotřebuju od sedmi let. Když před čtyřmi lety nastoupil na Harknesskou můj bratr, za ručičku ho tu rozhodně nedrželi. Damienovi akorát strčili do ruky letenku a poplácali ho po rameni.

„Nemůže si pomoct,“ pověděl při pohledu na můj výraz táta. Zvedl z podlahy bednu s nářadím a vydal se ke dveřím.

„Zvládnu to tu, to snad víš,“ ujistila jsem ho a vyjela za ním.

„Vím, Corey.“ Položil mi dlaň na hlavu a ruku zase stáhl.

„Hej, tati? Doufám, že budeš mít skvělou sezónu.“

Oči měl ztěžklé. „Děkuju, broučku.“ Za jiných okolností by mi popřál totéž. Pečlivě by prohlédl moje vycpávky, společně bychom v mém pokoji našli to nejvhodnější místo na uložení hokejové výstroje a zabukoval by si letenky, aby se mohl přiletět podívat na některé z mých utkání.

Nic z toho se však už nikdy nestane.

Místo toho jsme vyšli do chodby, kde mě ze zamyšlení vytrhl pohled na kluka, který právě na zeď vedle dveří svého pokoje věšel bílou tabulku. Jako první jsem z něj viděla velmi pevný zadek a svalnaté paže. Snažil se přibít hřebík do zdi, aniž by mu spadly berle na zem.

„Krucinál,“ ucedil tiše, když mu jedna z berlí přece jenom spadla.

Když se otočil, jako by po propršeném dni vyšlo slunce.

Za prvé měl obličej pohledný jako filmová hvězda, s hnědýma jiskřivýma očima a hustými řasami. Vlnité hnědé vlasy měl trochu rozcuchané, jako by si je zrovna před chviličkou prohrábl prsty. Byl vysoký a působil silně, ale ne přehnaně namakaně. Neměl figuru obránce amerického fotbalu, ale rozhodně to byl sportovec.

Rozhodně.

Páni.

„Ahoj,“ pozdravil a ve tváři se mu objevil dolíček.

Nazdar, fešáku, odpověděl můj mozek. Bohužel moje pusa se rozhodla mlčet. Až po chvíli jsem si uvědomila, že mu zírám na krásná ústa, přimrazená na místě jako Bambi v lese.

„Ahoj,“ vyjekla jsem s obrovskou námahou.

Táta zvedl berli, kterou to překrásné stvoření upustilo. „Tomu říkám sádra.“

Podívala jsem se a zrudla. Protože podívat se na tu sádru znamenalo, že mu musím sjet očima po těle. Po té dlouhé, pomalé prohlídce jsem spatřila jednu velmi svalnatou nohu. A tu druhou zabalenou v bílé sádře.

„Že je to krasavice?“ Hlas měl tak mužně drsný, až jsem se v nitru celá rozechvěla. „Zlomil jsem si ji na dvou místech.“ Natáhl k tátovi ruku. „Jsem Adam Hartley.“

„To muselo bolet, pane Hartley,“ poznamenal táta a potřásl si s ním. „Frank Callahan.“

Adam Hartley shlédl na svoji nohu. „Měl byste vidět toho druhého kluka, pane Callahane.“ Táta ztuhl. Pak se však na obličeji mého nového souseda rozlil další široký úsměv. „Nebojte se, pane. Vaše dcera nebydlí vedle nějakého výtržníka. Po pravdě jsem spadl.“

Ten úlevný pohled, který se tátovi objevil na obličeji, byl tak k nezaplacení, až mě to vytrhlo z okouzlení a já se rozesmála. Můj nádherný nový soused ke mně natáhl ruku. Musela jsem popojet, abych si s ním potřásla.

„To se ti povedlo,“ pochválila jsem ho. „Jsem Corey Callahanová.“

„Rád tě poznávám,“ pověděl mi a uchopil mou dlaň do velké ruky. Prohlédl si mě světle hnědýma očima a mně neušlo, že zorničky jeho očí obkresluje tmavší kruh. To, jak se ke mně sklonil, aby si se mnou potřásl, mě znejistilo. Není tu najednou nějak moc horko?

Pak ten okamžik přerušil ženský jekot, který se ozval z jeho pokoje. „Hartleeeeey! Musíš si tu pověsit naši fotku, abys na mě nezapomněl, zatímco budu ve Francii. Nemůžu se ale rozhodnout, na kterou zeď by měla jít!“

Hartley na vteřinu obrátil oči v sloup.

„Tak nadělej tři kopie, lásko,“ křikl, „a je to vyřešený.“

Táta se zazubil a podal Hartleymu berli.

„Zlato?“ ozval se znovu ten hlas. „Neviděl jsi moji řasenku?“

„Vždyť žádnou nepotřebuješ, krásko,“ odpověděl a obě berle si zastrčil do podpaží.

„Hartley! Pomoz mi hledat.“

„Jo, to nikdy nezabere,“ prohlásil s mrknutím. Pak kývl k otevřeným dveřím svého pokoje. „Rád jsem tě poznal. Teď musím vyřešit jistou velkou řasenkovou krizi.“

Zmizel v pokoji, právě když se z toho mého vynořila máma, celá napjatá.

„Určitě pro tebe nemůžeme ještě něco udělat?“ zeptala se se strachem v očích.

Buď milá, připomínala jsem si. Bezpečnostní opatření jsou u konce.

„Děkuju za pomoc,“ pověděla jsem jim, „ale asi to bude všechno.“

Mámě se zamlžily oči.

„Dávej na sebe pozor, broučku,“ pověděla mi ochraptělým hlasem. Sklonila se, objala mě a přitiskla si moji hlavu k hrudi.

„Dám, mami,“ slíbila jsem. Můj hlas zněl tlumeně.

S hlubokým povzdechem se opanovala. „Zavolej, kdybys něco potřebovala.“ Otevřela vstupní dveře koleje.

„Ale když se pár dní neozveš, panikařit nebudeme,“ dodal táta. Pak mi krátce zasalutoval a dveře se za ním zavřely. Odešli.

Vydechla jsem čirou a nefalšovanou úlevou.

O půl hodiny později jsme s Danou vyrazily na grilovačku. Cestou si poskakovala a já jela vedle ní. Na Harknesské univerzitě jsou studenti rozděleni do dvanácti kolejí. Jsme tu jako v Bradavicích, akorát mnohem větších a bez Moudrého klobouku. S Danou jsme byly přiřazeny do Beaumontovy koleje, kde budeme bydlet od druháku dál. Všichni prváci ale bydlí společně v budovách lemujících rozlehlé Nádvoří prvních ročníků.

Všichni prváci až na nás.

Aspoň že kolej máme jenom přes ulici. Brácha mi pověděl, že na McHerrinově koleji jsou studenti ubytováni ze všemožných důvodů – buď jejich koleje procházejí rekonstrukcí, nebo jsou to zahraniční studenti, kteří tu studují jen jeden semestr.

A právě do McHerrinovy koleje strkají mrzáky jako já.

S Danou jsme prošly několika mramorovými branami a zamířily za vůní grilovaného kuřete. Grilovačka se konala na Nádvoří prváků, obklopeném budovami, z nichž každá je elegantnější a starobylejší než druhá. Všechny mají příkré kamenné schody vedoucí k vyřezávaným dřevěným dveřím. Nemohla jsem si pomoct a jako turista se rozhlížela po zdobených fasádách okolních budov. Tohle je Harknesská univerzita – kamenné chrliče a tři staletí historie. Nádherná, ovšem ne bezbariérová.

„Jenom jsem ti chtěla říct, že mě mrzí, že nebydlíme na Nádvoří prváků spolu s ostatními z našeho ročníku,“ pověděla jsem jí a použila přitom bratrovu hantýrku pro budovy kolejí prvních ročníků. „Je nefér, že se mnou trčíš na McHerrinově.“

„Corey, přestaň se omlouvat!“ naléhala Dana. „Poznáme hromadu lidí. A máme skvělý pokoj. Fakt mi to nevadí.“

Společně jsme došly do středu trávníku, kde stál stan. Vlahým zářijovým vzduchem se nesly tóny něčí kytary a vůně páleného uhlí.

Nikdy se mi ani nezdálo, že bych na vysokou nastoupila na invalidním vozíku. Někteří lidé tvrdí, že po nehodě, která je mohla zabít, se naučili víc si užívat života. Že přestali brát všechno jako samozřejmost.

Občas mám chuť takové lidi praštit.

Dnes jsem jim ale porozuměla. Zářijové slunce hřálo a moje spolubydlící byla naživo stejně přátelská jako po e-mailech. A já dýchala. Tak bych si toho měla setsakra vážit.

2. kapitola

Hele, mami, nejsou tu schody!

Corey

Druhý den mě čekaly první přednášky. Vyzbrojena mapou Kampusem Harknessovy univerzity bez bariér jsem vyrazila prosluněným ránem ke katedře matematiky. Přesně jak stojí v mapě, budova je na západní straně vybavena bezbariérovou rampou a širokými dveřmi.

Takže na matematiku se dostanu, když už se na ni netěším.

Potom mě čekal úvod do ekonomie, předmět, který mi navrhl táta.

„Vždycky mě mrzelo, že jsem se o penězích nenaučil víc,“ svěřil se mi ve vzácném okamžiku sebelítosti. „Požádal jsem tvého bratra, aby dal ekonomii šanci, a jemu se na tom předmětu líbilo. Byl bych rád, kdyby sis ho vzala taky.“

Z jeho strany to byla hodně mocná vyjednávací taktika, protože jsem kartu „staršího bráchy“ vytáhla z vlastních sobeckých důvodů. Celou naši velmi vyčerpávající diskuzi o tom, kam bych měla nastoupit na vysokou, jsem ukončila knockoutovým oznámením: „Damien chodil na Harknesskou, já tam půjdu taky.“ Ani jeden z mých rodičů se nedokázal svojí postižené dceři podívat do očí a něco namítnout.

Ustoupili, a tak abych udělala tátovi radost, jsem se hned první semestr přihlásila na mikroekonomii. Ať je to, co je to. Výsledkem je, že se o pondělních, středečních a pátečních ránech – kdy mám přednášky z matematiky a ekonomie – budu strašně nudit.

Posluchárna, kde se konají přednášky z ekonomie, je obrovská a stará, vybavená starožitnými dubovými sedadly umístěnými v úzkých řadách. Nenašla jsem žádné místo speciálně určené pro invalidní vozíky, proto jsem zaparkovala u zadní stěny vedle dvou starých nesourodých židlí.

O chvíli později na židli vedle mě někdo ztěžka dopadl. Pohled napravo mi odhalil opálené svalnaté předloktí a ruku svírající dvě dřevěné berle.

Očividně dorazil můj fešácký soused.

Ta maličká okřídlená víla naděje se probudila a zašeptala mi do ucha: Najednou je ekonomie hned o něco příjemnější.

Hartley se zasténáním odhodil batoh na zem před sebe a s námahou si na něj položil zlomenou nohu. Pak zaklonil hlavu k dřevem obložené zdi za námi a prohodil: „Zab mě, Callahanová. Proč jsem se musel přihlásit na přednášku, co se koná tak daleko od McHerrinky?“

„Vždyť sis mohl zavolat mrzákomobil,“ navrhla jsem.

Otočil se ke mně a uvěznil mě v pohledu čokoládově hnědých očí. „Cože?“

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

1. kapitola

Chrliči a grilovačka

2. kapitola

Hele, mami, nejsou tu schody!