© Jan Venca Francke, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-036-8

Úvod

Vítej pod pokličkou mého kosmu,

kde zážitky tvoří ležatou osmu.

Svými chodidly přečetl jsem kousek Země,

a to, co na konci zůstalo ve mně,

proměnil jsem v tisíce slov a vět,

ukážu ti, jak já vnímám svět.

Na světě je totiž tolik světů, co je lidí,

a každý ten svůj jinak vidí.

Z mnoha z nich lze si něco vzíti,

přitom svou vlastní cestou jíti.

Ať má pěšinka dá i něco tobě,

v této nadupané rychlodobě.

Třeba jen úsměv na tvé tváři,

nebo přivstaneš si na ranní slunce záři,

či dáš první bivak v oblíbeném lese,

vždyť na každém rohu zážitek se třese.

Jen otevřít oči a své smysly

a začít je syslit jako sysli.

Pak z nich čerpat v době krize,

i to je má vize.

Tak ať řádky mé čtou se ti svěže,

s kávou, vsedě, s pivem, vleže.

A ať najdeš motivaci

na osobní kultivaci!

Jak to vše začalo

Inu což, vše se započalo tím, že jsem se narodil mámě a tátovi, nebo respektive spíš mámě. To byl celkem důležitý a podstatný krok v mém životě. Datum jsem si na to nevybral zrovna slušivé. Pro československý národ to byla připomínka dne, kdy byla jeho budoucnost pod nátlakem temných sil poslána do komunistických hoven, a v nich pak dlouho zůstala.

Byl chladný sobotní podvečer 25. února 1984. Poletující sníh se tiše motal již šerými ulicemi a za okny všech poctivých sběračů třešní byly vidět siluety postav, jak do svých hrdel klopí různé alkoholy. Nálada byla veselá, a jelikož se druhý den nemusela plnit pětiletka, sklenice cinkaly až do pozdních hodin. Některá okna byla naštěstí tmavá a neveselá, nikdo za nimi necinkal a po třešních se dotyčným obyvatelům dělalo špatně.

Jedné ženě se ovšem dělalo dvojnásobně špatně. To když v porodnici tlačila s pocitem, že rodí slona. Nakonec to slon nebyl, byl jsem to já a byl jsem rudej jak indián. Máma se lekla, že porodila malého komunistu, ale personál nemocnice ji hned uklidnil, že když se dítě přenáší čtrnáct dní a zkazí se plodová voda, tak je změna barvy zcela normální. Já jsem člověk stydlivý, a tak si tedy spíše myslím, že jsem se zcela odhalen zastyděl před sestřičkou a zrudl celým tělem. A tak jsem poprvé ochutnal život.

Není náhodou, že již od svého narození jsem se (prozatím nevědomky) lehce odlišoval od ostatních. Moje hlava byla objemná a značně potrápila mou mámu. Na velkou hlavu samozřejmě patří alespoň tři brady, kterými jsem se pyšnil na černobílých fotografiích. Byl jsem přesný opak chůze Charlieho Chaplina, jelikož jsem si při pohybu škrtal palci u nohy o sebe. Doktoři mně láli, že má páteř je moc prohnutá, má chodidla moc plochá a mé hrdlo moc úzké. Díky tomu jsem se čas od času vydal na strašidelný výlet do nemocnice, kde mě strkali do jakéhosi stanu s kyslíkem. A zde zřejmě započala má touha po poznání a dobrodružství. Když jsem smutně koukal přes kyslíkový stan z okna ven, přál jsem si dýchat kyslík, co je venku. V jedné své pravzpomínce si vybavuji okamžik, jak jsem koukal z okna nemocnice na nějaký jizerský kopec a stromy na něm. Strašně jsem si přál být na tom kopci a sedět pod těmi stromy. A chtěl jsem poznat, co je za tím kopcem dál.

Nejenže jsem neměl ideální tělesné křivky, ale i ty mentální občas lítaly nad hranu únosnosti. Měl jsem například jedinečnou vlastnost se až záchvatově vztekat. Při svých záchvatech jsem si rval do huby, co mi přišlo pod ruku… písek, hlínu, psí hovna a podobně. Zkrátka takto mě matka příroda vybavila na mou životní cestu, a jelikož myslí na vše, tak mou matku vybavila neskutečnou, řekl bych až andělskou trpělivostí. Soudruzi měli v jednom pravdu, Vítězný únor byl opravdu vítězný, jenže ne pro ně, ale hlavně pro mou mámu.

Netrvalo dlouho a stál vedle mě můj bratr. Můj celoživotní parťák a zároveň sportovní rival. Rodiče nás vybavili solidním genovým základem. Táta byl zdatný atlet a později triatlonista. Jako atlet začínal u sprintů a měl problém uběhnout pár kilometrů. Vojna ho ovšem nasměrovala na vytrvaleckou kolej a ze sprintera se stal vytrvalec. Jeho maratonský čas jsme do dnešní doby s bratrem nepřekonali. Když se začal rodit nový sport – triatlon, stál u jeho zrodu na severu Čech. Naše máma hrála basket a závodně plavala. Později se věnovala orientačnímu běhu. Jejich aktivita samozřejmě znamenala i aktivitu naši, a ne vždy chtěnou. Vždyť komu by se chtělo od pohádky ven na běžky. Hodně jsme taky cestovali a poznávali nové krajiny. Venku jsme aktivně trávili hodně času. Celé léto, rok co rok, jsme žili u Máchova jezera. Tam jsme byli neustále na čerstvém vzduchu, v lese, ve vodě, a návraty do školní lavice byly nesmírně bolavé. Tímto aktivním a „venkovním“ dětstvím nám rodiče dali ten největší dar, co nám mohli dát.

Čas utíkal, mé tělo i mysl se srovnaly a začínaly mě svrbět nohy. Proto se stalo, že jsem přerušil studium v jedné vzdělávací instituci a odjel na rok do Spojených států amerických, přesněji do Colorada. Tam jsem se kromě náročné práce na stavbě toulal po horách a dost trénoval. Bylo to krásné, a zároveň těžké období. Poprvé jsem se musel starat o to, abych si vydělal na živobytí, abych se najedl a mohl samostatně fungovat. Bylo to ale i osvobozující a měl jsem pocit naprosté svobody a nezávislosti. Tento první pobyt za hranicemi rodné hroudy mě hodně naučil. A hlavně ve mně probudil lásku k tomuto stylu života. Aktivně a sportem poznávat nová místa se stalo mou hlavní životní náplní. Proto se stalo, že jsem již nikdy nezasedl do školní lavice a vrhl se do intenzivního studia školy života. Po více než roce jsem se vrátil z USA a netrvalo dlouho a osud mě zavál do Austrálie, kde jsem strávil celkem tři roky. Tam jsem zažil své první velké dobrodružství, které nastartovalo mou touhu po intenzivním zážitku.

Austrálie

Zrození myšlenky

Byl horký australský podvečer a já jsem se nořil do hlubokých špinavých hrnců v dřezu jedné australské restaurace. Jako vždy jsem je poctivě drhl, a jelikož se blížil konec mého prvního pobytu v Austrálii, tak mě zničehonic napadlo, že bych si tu šíleně dlouhou cestu letadlem domů mohl zkrátit o pět hodin. Což by znamenalo sednout na kolo a dojet ze Sydney, kde jsem se nacházel, do Perthu. Čili z východního pobřeží přes hory, planiny a pouště na západní pobřeží Austrálie, 4500 km. Ten okamžik si přesně pamatuji a vyvolal ve mně úplné vnitřní vzrušení a nadšení. Hned po práci jsem si dal pivo, které utvrdilo můj právě vymyšlený plán, a druhý den jsem si přebukoval letenku do Čech na odlet z Perthu. Ale to bych nebyl já, abych si to neokořenil a nezkomplikoval. Dobrodružstvím tohoto typu jsem byl nepolíben a mé představy byly více než naivní. V rámci úspor za změnu letu jsem vybral nejlevnější variantu a ta mi dávala čistých třicet dní na přejezd, čili 150 km denně minimálně.

Bez dne volna a rezervy na případný a reálný problém. Pro dobrodruha či cyklistu se to může zdát jako nic, ale já jsem nikdy neujel více než 100 km v kuse. Koupil jsem si dvě brašny na svoje silniční kolo a od svých starostlivých spolubydlících jsem dostal batoh na tři litry vody, abych tam nezhynul žízní.

Koupil jsem si mapu Austrálie, karton piv a zvýrazňovač. Sedl jsem si ke stolu a započal zakreslovat cestu mého života na následující měsíc. Bylo vzrušující kreslit do mapy na místa, o kterých jsem neměl sebemenší tušení, a pouze jsem si představoval, jak to tam asi vypadá a jak tam budu vypadat já. Opojen nejen těmito představami, ale i přítomným pivem jsem se dostal do euforie a nemohl jsem se dočkat odjezdu. Spacák, stan, mapu, náhradní duše, nějaký jídlo, trochu oblečení, našetřený dolary a mohl jsem vyrazit. A to jsem taky udělal. Ten pocit si pamatuji docela dobře. Strach mísící se s respektem, nadšením a očekáváním neočekávaného. Cesta do neznáma.

Z deníku protinožce

Naštěstí jsem bydlel na okraji Sydney, a tak jsem ráno v sedm sedl na kolo a byl jsem hned mimo město. Ze začátku mě doprovázel můj kamarád Víťa. V městečku Dapto jsme si dali kávu a řekli jsme si čau. A najednou jsem byl sám se sebou, se svým kolem a prvním velkým dobrodružstvím před sebou.

Po pár hodinách cesty se dostanu k McQuaire Pass a tam cesta končí. Dělá se nová silnice a sedlo je neprůjezdný. Dělník u cesty mi říká, že není jiná možnost než se vrátit a jet po objížďce. Jenže dělník asi nejezdí na kole a podle mapy bych si musel najet zhruba 40 km navíc. Nepřichází v úvahu. Slézám z kola a demonstrativně si sednu na cestu. Něco se třeba stane. A když ne, tak až jim skončí pracovní doba, tak to nahoru vyjdu pěšky. Netrvá dlouho a přichází za mnou šéf, že za chvilku pojede nahoru a hodí mě autem. A pak že není průjezdný. Celou dobu prší a po hodině čekání se mi moc nechce nasedat na kolo. Ke konci dne mi začne ucházet zadní kolo. Čtyřikrát ho cestou dofukuji, než mi stejně nezbude nic jiného než vyměnit duši. Padne tma a duše má začíná být také trochu prázdná, jenže ta se špatně dofukuje. Po 183 km dojedu do městečka Goulburn a nemám sílu hledat místo na bivak. Asi mám i trochu strach spát v divočině, a tak beru první kemp.

Druhý den jedu rovnou do obchodu a kupuji si karimatku, kterou jsem v rámci úspor váhy a místa škrtl ze seznamu. Celou noc jsem klepal kosu, od země táhlo a ve všech polohách mě něco tlačilo. Vedle je hned cykloobchod, a tak opět dofukuji zadní kolo. Docela dlouho mi trvá, než přesvědčím svůj zadek, aby si plně sedl na sedlo. Fouká protivítr, bolí mě záda, o zadku ani nemluvě, a jsem unavenej. V půlce dne se stavím v Brookhamu, kde se zrovna koná nějaká vesnická zábava a kde mi místní babky nabízejí hnusnej spálenej párek. Dám si rovnou dva, abych neurazil, a pokračuji dál. Na obzoru se rýsují černé hrozivé mraky, které se blíží rychleji ke mně než já k obzoru. Všude planina a žádný úkryt. Místní mě před silnými bouřkami varovali. Hlavně ať si dám bacha a nechytnu je na otevřeným místě. Tady je to tak otevřený, že víc otevřený už to být snad ani nemůže. Šlapu, co to dá, abych narazil alespoň na nějakou díru či příkop. Nakonec dojedu k nějaký pastvině, přelézám plot a zalézám do boxu pro krávy, který je podestlán jejich výkalem. Zde přečkám bouřku a pokračuji dále. Opět padne tma a já mám za sebou 187 km. Strach z australský fauny a únava mě opět pošlou do kempu ve vesnici Gunandai. Pro pozdvižení nálady zajdu na jedno do místní putyky.

Třetí den mám ráno obě dvě duše prázdný, a tak lepím a měním. Přede mnou se zdvihá nejvyšší pohoří Austrálie, Snowy Mountains, takže dnešní etapa bude pestrá. Jsou to nádherný hory a mají své specifické kouzlo, hlavně v zimě. Několikrát jsem zde lyžoval mezi eukalypty a bylo to takové jiné, zvláštní, australské. Bohužel nyní je přejíždím jen okrajově, a tak se brzy z krásných kopečků dostávám na klasickou australskou placku a nedohledné roviny. Ty člověka, co se pestrosti týče, moc nepovzbudí. Zde narážím na psychický klam či možná realitu, ale ať jedu jakýmkoliv směrem, pořád fouká proti mně. Je to neuvěřitelně stálej, vytrvalej a silnej protivítr. Je tak úpornej, že si s ním začnu povídat a řvát na něj, ale jen mi vždy pocuchá vlasy, nervy a spokojeně funí dál. Za šera, zcela vyčerpán, dorážím po 185 km do Narrandery. Už ani nemám myšlenku na to, že bych někde bivakoval, a jedu do kempu. Tam si dám klasickou večeři… salám, chleba, sýr. Polknu pivo a padnu do mdlob.

Čtvrtý den – opět jsem zaspal. Ráno chci vždy v sedm vyrazit a zatím vždy v sedm vstávám a jsem rád, když vyrazím v osm. Ještě než vyrazím, tak musím utáhnout přední brašnu. Ta se hned na prvním hrbolu posune tam, kde byla. Dotahuji šrouby, až to skřípe, a modlím se, ať se neurve. První půlka dne je celkem v pohodě, ale postupně začíná sílit vítr. A jak jinak než proti. Protože proti to má prostě nejradši. Šlapu na nejlehčí převod po rovině a mám problém se udržet na silnici. Sunu se jak šnek. Mám pochybnosti o smysluplnosti tohoto konání. Vztekám se, a abych uklidnil adrenalin, často stavím. Vztek a fyzické vypětí mi přinesou dalšího kamaráda na cestu – pořádný hlaďák. Na kole už nemám skoro nic k jídlu a nejbližší krám je v městečku Hay, cíli mé dnešní etapy. Jsem vyřízenej a už si začínám myslet, že skončím jako ty spousty klokanů, co se tu rozkládají vedle silnice. V životě jsem neviděl tolik mrtvých zvířat vedle silnice jako tady. A je to hlavně tím, že tu jezdí tzv. road trainy.

Což je bestiální kamion s třemi přívěsy, který to valí přes 100 km/hod a nebrzdí. Zkáza pro klokany a velké nebezpečí pro cyklisty. Když mě jeden takový road train předjel, tak mě za sebou nasál tak, že najednou jsem byl uprostřed silnice a jel jsem o 20 km/hod rychleji. To by bylo fajn, ale zvířený prach mi hned nalítal do očí a neviděl jsem vůbec nic. Po té zkušenosti jsem si na kolo namontoval zpětné zrcátko, a vždy když jsem spatřil tuto motorovou bestii, slézal jsem z kola a klidil se do pangejtu. Konečně došlapu do Hay, kde beru útokem první obchod s jídlem. Chodit do krámu s hlaďákem není úplně ideální pro peněženku a studentský rozpočet. Nabalím si brašny jídlem a už za jízdy si dělám bufet. Nemám sebemenší touhu jít bivakovat do divočiny, a tak zase zajíždím do kempu. Na to, že jsem chtěl převážně spát v přírodě a jen ojediněle v kempu, mám ojedinělý každý den. Ale což, není čas na hrdinské činy.

Když jsem do sebe naládoval vše, co mi přišlo pod ruku, tak jsem postavil stan a vyjel to spláchnout pivem. Dnes to bylo 177 km.

Den pátý. Ráno se probouzím rozbitej jak cikánský hračky a kymácející se stan nevěstí nic dobrého. Nemám vůbec chuť vylézat ven. Nicméně musím na záchod. Asi abych se lépe probudil, tak mi vítr nafackuje hned, jak otevřu stan. Už od rána to nejede a nemám morál.

Konec ukázky

Table of Contents

Jak to vše začalo

Austrálie