House of Furies

Vydáno ve spolupráci s HarperCollins Children’s Books,

divizí HarperCollins Publishers.

Copyright © Madeleine Roux, 2017

Translation © Bronislava Grygová, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN epub 978-80-7565-420-5

Jane Austenové, které není věnováno dost knih o okultismu

Smidgovi, který je ve skutečnosti téměř jistě pekelným psem

A Renovi, který vytáhl meč z kamene

Anglie, 1810

Jmenuji se Louisa Rose Dittonová. Pracuji a bydlím v Coldthistle House, v domě pro strávníky a pocestné. V domě, který vlastní Ďábel.

Obvyklou reakcí, a kdysi i mou vlastní, je rozhořčené zalapání po dechu, pokud máte morální zásady, anebo nedůvěřivé uchichtnutí, pokud je vaše přesvědčení jiné. Ale ujišťuji vás – přísahám vám – že tomu tak je. Ďáblovi patří tento dům a všichni, kdo v něm žijí a pracují. Patří mu zdi a zahrady. Jídlo, které nám slouží za obživu, a sladkosti, které máme pro radost – všechno patří jemu a on nám to dává, jak se mu zlíbí.

Není to tak těžký život, pro někoho, kdo je jako já. Vyvrhel, cizinec, někdo by řekl parchant. My všichni v Coldthistle House jsme zvláštní a prokletí, a den ode dne jsme prokletější a divnější. Jediným požadavkem na to, aby vás tu zaměstnali, je odvádět svou práci pořádně a bez reptání. Já jsem tu jako služebná a pokojská. Vítám naše hosty. Uklízím jejich pokoje. A když předčasně a neodvratně skonají, uklízím ten nepořádek.

Ďábel se o nás stará a my na oplátku děláme, co nám poručí. Vaříme, uklízíme, zametáme, opravujeme. A děsíme k smrti darebáky, ničemy a šejdíře, kteří někdy překročí práh Coldthistle House.

Kapitola jedna

Malton, Anglie Podzim 1809

Cesta do Coldthistle House byla temná a nebezpečná. Aspoň tak mi to řekla ta žena, která mě tam vezla. Anglický déšť padal stejně pomalu a vytrvale, jako pomalu a vytrvale jel koňský povoz.

Našla mě v Maltonu na tržišti, kde jsem za drobné věštila budoucnost a četla lidem z dlaně. Vysloužila jsem si za to nesouhlasné pomlaskávání a nahněvané pohledy kolemjdoucích, bohabojných lidí, kteří na to upozornili místního pastora a nechali mě vyvést ze svého města. Ale pence, byť získané nekale, člověka nakrmí.

Vykládat lidem budoucnost není nic lehkého. Jistě, vypadá to jednoduše, ale vykládat budoucnost přesvědčivě, na to se musíte tvářit naprosto přirozeně a postupovat jako řeka, která si razí svou cestu. Opravdu, jde o to, číst, co mají lidé v očích, sledovat, jak dýchají, jak uhýbají pohledem, co mají na sobě, jak si vykračují a jak vám podávají mince.

Právě jsem dělala poslední předpověď toho dopoledne, když se ke mně ta stará žena dokolébala. V den trhů buď pršelo nebo svítilo slunce, a tohle byl další deštivý den v dlouhé řadě sychravých a ponurých dní. Nikdo se moc dlouho nezdržel. Nikdo kromě mě, zdálo se, a já jsem na sebe nepoutala pozornost farmářů a řemeslníků prodávajících své zboží.

Dívka přede mnou se začervenala a hlavu v hrubém vlněném šátku držela skloněnou. Ten šátek se hodil k jejím plátěným šatům a ke kabátu, který měla oblečený přes ně. Skrz látku vykukovaly chomáčky žlutošedé vlny. Měla v sobě něco zasněného. Snílek. Ruměné líce se červenaly stále víc, jak jsem jí četla budoucnost.

„Ach, teď to vidím. Ve vašem životě je láska,“ řekla jsem jemně, v reakci na výraz její tváře. Starý, laciný trik, ale zabíral. Zavřela oči a přikývla. Učitelky na škole v Pitney udělaly všechno pro to, aby ze mě můj přízvuk vytloukly, ale teď jsem ho přivolala zpět a dovolila jemné irské zpěvnosti, aby zabarvila slova tak, jak si je tato dívka přála slyšet. Růžová a nachová jako její tváře. „Ale není to jisté, že?“

„Jak to víte?“ zašeptala a se zalapáním po dechu překvapeně otevřela oči.

Nevěděla jsem to.

Snílek. Snaživka. Skutečné dívky tohoto věku – mého věku – se mi otevíraly jako mapa. Tohle věštění jsem v Pitney vyměňovala za sladkosti a knihy a riskovala jsem tím rákosku či něco ještě horšího.

„Jeho rodina s tím nesouhlasí,“ dodala jsem a bedlivě jsem si ji prohlížela.

Její výraz se uvolnil, prsty rukou v rukavičkách, které spočívaly v mých dlaních, sevřela s novým zoufalstvím. „Myslí si, že jsem něco míň, protože jsem z prasečí farmy. Ale my nikdy nemáme hlad! Tolik snobství a pohrdání prasaty!“

„Ale ten mladík je vaše skutečná láska, je to tak?“ Nemohla jsem si pomoci. Stejně jako jsem potřebovala pár pencí, abych se najedla, a jako jsem se potřebovala najíst, abych mohla žít, potřebovala jsem i toto. Pocit moci. Jestli to fungovalo pokaždé? Ne. Ale když ano… Dívka přikývla, olízla si rty a pátrala v mých očích.

„Udělala bych pro něho všechno. Naprosto cokoliv. Ach, kdybyste Petera jen viděla. Kdybyste nás viděla spolu! Nosí mi k svačině jablka, jablka, která kupuje z vlastních peněz. A napsal mi básničku, tu nejkrásnější na světě.“

„Básničku?“ Hmm, tak to jsou skoro manželé. Spiklenecky jsem se na ni usmála. „Cítím, že vy dva máte budoucnost, ale nebude to lehké.“

„Ne?“

„Ne. Před vámi je těžká cesta, ale když se nebudete bát opravdu riskovat, sklidíte tu největší odměnu.“ Ústa se jí trochu pootevřela, chudince, a já jsem potlačila úsměv, abych jí mohla sdělit její osud. „Vaší jedinou nadějí je, že společně pláchnete.“

Útěk. Možnost, která by nejspíše skončila tím, že oba milenci budou vyděděni a lidé se jich budou stranit. On by mohl dostat v životě novou šanci, i novou ženu, ale ona ne. Když jsem si to uvědomila, pálila mě ta slova trochu v hrdle. Proč říkáš té dívce něco takového, Louiso? Byl to jiný pocit, skoro špatný, na rozdíl od minulosti, když jsem brala jako osobní vítězství, pokud se mi podařilo oklamat snobské spolužačky v Pitney.

Dívka vykulila oči a podívala se na mě vystrašeně. „Pp… pláchneme?“

Jako by to byla nějaká nadávka, tak váhavě to vyslovila.

„Anebo si najděte jiného milého,“ dodala jsem spěšně. Tak. Dobře. Nabídla jsem jí alternativu, takže jsem se necítila tak moc jako mizera za to, že od dívky beru peníze. To, jak nenuceně jsem jí nabídla jinou možnost, ocenila úšklebkem. Nemyslela si, že opravdová láska se dá zahodit, jako jsem si to myslela já. „Ale to jste už věděla.“

„Samozřejmě, že ano,“ zamumlala dívka. „Potřebovala jsem to jen slyšet od vás.“ Vtiskla mi do dlaně dvě pence, zahřáté od toho, jak se předtím skrývaly v její kapse, a vzhlédla k šedivým, zlověstným oblakům. „Máte dar, viďte? Vidíte budoucnost, předpovídáte osud. Vidím vám to v očích. Jsou tak tmavé. Ještě nikdy jsem neviděla oči tak temné nebo tak moudré.“

„Nejste první, kdo mi to říká.“

„Doufám, že jsem poslední,“ řekla a zamračila se. „Měla byste si najít lepší obživu. Dát se na bohabojnou cestu. Možná to ty vaše oči rozjasní.“

Nevím, jak by mi mohl strach rozjasnit oči. Pochybovala jsem, že to ví ona. Sevřela jsem mince v pěsti a o krok ucouvla. „Moje oči se mi líbí takové, jaké jsou, děkuju mockrát.“

Dívka pokrčila rameny. Ruměnec jí z tváří zmizel. Povzdechla si, zachumlala se do šály a uháněla z tržiště, její obnošené holínky cákaly v kalužích mezi dlažebními kostkami.

„Ta na tebe hned tak nezapomene, vo tom žádná.“

Hlas staré ženy, slabý jako třtina, neměl zamýšlený účinek. Všimla jsem si, jak po mně pokukuje, a čekala jsem, že se dřív nebo později ozve. Pomalu jsem se otočila a pozorovala jsem, jak babizna vychází zpod provlhlé plátěné stříšky trhoveckého stánku. Zazářilo na mě ani ne deset zažloutlých zubů a bledé dásně, úsměv žebračky. Vlasy se draly ven zpod roztrhaného čepce ve vysušených chumáčích, jako by byly trochu spálené ohněm.

A přesto se za tím povislým tělem skrývala krásná kostra, vzpomínka na nezkrotný půvab, který se čas anebo smůla snažily umlčet. Její tmavá pleť svědčila o manuální práci na slunci, anebo ji podědila po nějakém cizinci. Ať se narodila kdekoliv, pochybovala jsem, že to bylo někde poblíž Severního Yorkshiru.

„Máte ve zvyku sledovat malé holky?“ zeptala jsem se upjatě. Můj skutečný přízvuk se vytratil. Doufala jsem, že můj prkenný školní hlas zní alespoň zpola tak přísně jako hlasy učitelek, které mi jej vnutily.

„Sem myslela, že bys třeba chtěla pomoct,“ řekla a naklonila hlavu na bok. „Trochu rozveselit v tenhle mizernej den.“

Mohlo mi dojít, že půjde po mé dlani a penězích v ní. Na tržišti jsou zloději stejně běžní jako kupci. Ucukla jsem rukou a skryla ji pod šaty, abych mince schovala v provlhlé látce.

Babizna se zachechtala a popošla blíž, hleděla na mě jedním zdravým okem. Druhé bylo zalité mléčným výtokem. Její šaty, jestli se to dalo tak nazvat, páchly kouřem. „Nemám v úmyslu tě okrást.“

„Nechte mě být,“ zamumlala jsem a snažila jsem se té otravné osoby zbavit. Když jsem se otočila, její kostnatá ruka vystřelila směrem ke mně tak rychle, až jsem si myslela, že mě šálí zrak. Sevřela mi rukou zápěstí tak silně, jako kdyby ta ruka patřila kováři.

„Nebylo by lepší, kdyby ten ubohej vejdělek byl větší? Ne jenom na zbytky jídla a zavšivenou postel, ale opravdickej denní vejdělek…“ Se stejně nepřirozenou silou mi roztáhla prsty a položila svoji ruku na mou. Prostor mezi našimi dlaněmi byl najednou horký, prošlehl mezi námi plamen, a když ruku znovu zvedla, měla jsem na dlani ne pence, ale zlato.

Jak je to možné?

Polkla jsem překvapením, pak jsem se vzpamatovala a uvědomila si, že je tu i ona. Pokud putuje světem a vykládá lidem budoucnost, pak by mě neměla šokovat její záliba ani zručnost, s jakou mě chytila za ruku. Tu minci měla nepochybně schovanou v rukávu, připravenou právě pro tento oslnivý kousek.

„Určitě ode mě něco chcete,“ řekla jsem a přimhouřila oči. „Jinak byste nebyla k cizí holce tak štědrá.“

„Ber to jako dárek,“ odpověděla, pokrčila rameny a už se měla k odchodu. Takovým momentům štěstí jsem ale nikdy nevěřila – za něco takového se vždycky platí. „Drž se v teple, děvenko,“ dodala babizna a kulhala pryč. „A v bezpečí.“

Dívala jsem se, jak mizí za stánkem s rybami natřeným veselými barvami, roztřepené konce kabátu se za ní táhly jako závoj. Nemělo smysl čekat déle. Pokud se ta bláznivá ženská chce rozloučit se svými penězi, pak jí to potěšení neodmítnu. Hned jsem se radostně rozběhla k výloze obchodu, kolem které jsem prošla cestou do města. Pirohy s masem. Ta vůně byla opojná, hustý déšť jí ani trochu neubíral na intenzitě. Jehněčí, rybí, játrové, telecí… S mincí, kterou svírám v dlani, si můžu koupit všechny a ušetřit si bolestné rozhodování. Bude to hostina, jakou jsem ještě nezažila… Popravdě jsem před takovou hojností jídla nikdy nestála.

Když jsem se blížila, muž, který prodával u okénka, vytáhl stříšku proti dešti, vyklonil se a své paže obrovité jako špalky šunky vyložil na parapet. Šunka. Ano, dám si i šunkový. Zpod čapky mě bedlivě pozorovaly modré oči jako korálky. Muselo se mu v obchodě dařit, protože měl na sobě nové šaty bez záplat.

„Jeden od každého druhu,“ vyhrkla jsem a nedokázala jsem potlačit úsměv v hlase.

Oči, které na mě shlížely, se posunuly na stranu. Pak přejely po mé tváři, po mých rozcuchaných vlasech a ušpiněných šatech. Prsty poklepával na parapet.

„Prosím, děvče?“

„Od každého jeden,“ opakovala jsem naléhavěji.

„Jeden stojí pět pencí.“

„Umím číst, pane. Od každého jeden.“

Místo odpovědi jenom zabručel a odešel. Za chvíli se vrátil ke mně a k mému kručícímu žaludku a podával mi šest koláčků ve tvaru ledviny zabalených v horkém papíru. Podával mi je pomalu, jako by mi chtěl dopřát čas, abych si rozmyslela svoje lehkovážné počínání a utekla.

Ale vzala jsem si první koláč a pak i ty další. Podala jsem mu zlatou minci a cítila jsem se opravdu velice spokojená sama se sebou.

To uspokojení však nemělo dlouhého trvání. Jakmile upřel oči na zlaťák, jeho chování se změnilo z neochotné obsluhy v hněv. Chňapl po minci a schoval za záda zbytek mých koláčů, většina z nich spadla z pultu dovnitř do obchodu.

„Co je tohle? Neřekl bych, že zmoklý ratlík jako ty se bude blejskat tímhle druhem peněz. Kdes k tomu přišla?“ křičel, převracel minci v dlani nahoru dolů a snažil se uhodnout, jestli je pravá.

„Vydělala jsem si je,“ vyhrkla jsem. „Vraťte mi to! Nemáte právo si ji nechat!“

„Kdes to vzala?“ Držel zlaťák z mého dosahu, a já jsem po něm zoufale chňapala a vypadala jsem u toho jako naprosto zoufalý spratek.

„Vraťte mi ji! Nechte si ty vaše zatracený koláče! Už je nechci!“

„Zloděj!“ zaburácel. Odněkud z místnosti vytáhl stříbrný zvonek velký jako jeho pěst a začal jím vyzvánět, křičel na mě a přeřvával ten kravál. „Haló, chlapi, máme tu zloděje! Hněte sebou!“

Utíkala jsem, koláče mi upadly a zlaťák jsem nechala být. Zvonění mi dunělo v uších, jak jsem uháněla přes tržiště a nohama rozstřikovala kaluže. Sukně byla každou chvílí špinavější a těžší, jak jsem se snažila ztratit mezi lidmi. Ale všechny oči se upíraly na mě. Cítila jsem, že se za mnou tvoří dav, před kterým není úniku. Dav, který mě chytí a strčí do místního vězení, anebo se mnou udělá něco ještě horšího. Budovy nalevo přede mnou končily a úzká ulička vedla pryč z městečka. Měla jsem čas, ale jen málo, a tohle mohla být moje jediná šance na útěk. Ulička mě ale mohla taky zavést k dalším lidem, kteří slyšeli volání „Zloděj!“ S nadějí jsem se na zablácených nohou vrhla do uličky.

Vrazila jsem do cihlové zdi a na chvíli jsem se zastavila, abych popadla dech. Vykřikla jsem, když mě nějaká ruka chytila za rameno a škubla jím.

Otočila jsem se a ocitla se tváří v tvář té babizně s uslzenýma očima a zažloutlými zuby.

„Oči podvrženého děcka, to viděla ta dívka,“ zaskřehotala žena, jako bychom svůj rozhovor nikdy nepřerušily. „Ale pořádný kabát a boty podražené jen jednou. Jemné ruce. Ne jako ruce nějaké děvečky.“ Podívala se na mě svým jedním okem. „Na útěku, co? Sirotek na útěku. Je mi to jasné. Život vychovatelky není nic pro tebe.“

„Co na tom záleží?“ vyštěkla jsem zadýchaně. Nebyl čas na hloupé žvanění. „Takže vy děláte to co já – cestujete. Vykládáte budoucnost a podobně, takže co?“

„Ano, a mnohem uvážlivěji než ty, děvenko,“ odpověděla žena se skřehotavým smíchem. V tom smíchu byla ozvěna její ztracené krásy, téměř viditelné. Stále mě držela za rameno, odtáhla mě na opačný konec uličky a ukázala prstem. Podívala jsem se ke kostelu, na který ukazovala, a na lidi, kteří chtěli chytit zloděje, mě. Dav. Dívka, které jsem vyložila budoucnost, o tom už jistě vyprávěla, a teď půjdou nejen po kapsářce, ale i po čarodějnici. Její otec a bratři, kněz a všichni, kdo chtějí vyhnat hladovou holku z vesnice do hrozivé zimy.

Už jsem takové vyhnanství zažila a přežila. Možná teď sáhnou po přísnějším trestu.

„Pokání,“ sykla stařena.

„Prosím?“

„To po tobě chtějí. Ach, přijmou tě mezi sebe,“ řekla a znovu se zasmála mezi zničenými zuby. „Ukaž trochu kajícnosti. Funguje to, ne?“

Dav mohutněl. Nebude trvat dlouho a budou mít dost odvahy ke konfrontaci. Zlodějka. Čarodějnice. Ne, už to nebude trvat dlouho. Ta babizna odněkud vykouzlila zlaťák, který mi dala. A jestli se ho zbavila tak bezstarostně, pak tam, kde jej vzala, jich musí být víc. Možná je chytrá, ale já mohu být chytřejší. To zlato může být moje.

„Znám jedno místo, děvenko,“ řekla žebračka. Vůbec si nevšímala davu, který se formoval jen kousek od nás. Měla oči – jedno oko – jen pro mě. „Ruce, které jsou teď jemné, mohou brzy zhrubnout. Můžu ti najít práci. V suchu. V bezpečí. Spoustu jídla. Mám ve voze krapet kaše a pořádnej kus vepřovýho, nebo dva. Vydrží nám to na cestu, jestli se na ni teda chceš vydat.“

Tohle nebyla volba, o níž jsem doufala, že ji toho dne udělám. Chtěla jsem se raději rozhodovat o tom, kde utratím pár drobných za jídlo a nocleh. Ale ten sen byl pro tuto chvíli pryč. Na jeho místě se objevil sen nový – já s kapsami plnými zlata a možnost začít nový život. Ovšem dav lidí, který se rozléval z kostela, to byl úplně jiný příběh.

Využila mé nejistoty. „Oprátka není nic pro takový pěkný, světlý krček.“

„Jak daleko?“ zeptala jsem se, ale už jsem se dala do kroku za ní a ona mě táhla pryč od kostela, směrem k další zablácené uličce, která vedla mezi hospodou a řeznictvím. „A jaká by to byla práce? Jsou tam nějaké děti, které bych učila? Umím slušně francouzsky. Moje latina… No, trošku latinsky umím.“

Konec ukázky

Table of Contents

Kapitola jedna