Milan

Vodička

Co s námi bude?

Stručná historie

příštích 20 let

Ukážka z elektronickej knihy

Text © Milan Vodička, 2014

Design © ReDesign, 2014

ISBN 978-80-7252-528-7

Kristince, Viktorce, Daníkovi,

Vojtovi, Johance, Jirkovi, Elišce,

Betynce, Anežce a vůbec všem dětem, protože to bude hlavně jejich svět.

Úvod

Naschvál, jestli víte, co nebo kdo je to pizzly. Prozrazovat vám to nebudu, jen řeknu, že je to bohužel zvíře budoucnosti.

Budoucnost často přichází nenápadně. Například do mě kdysi trkla, když jsem si našel seznam nejvyšších mrakodrapů a zjistil jsem, že mezi nimi jsou jen dva americké. Pak jsem se podíval na největší automobilky a dopadlo to podobně. Pochopil jsem, že se něco děje.

Budoucnost začíná obvykle po kapkách. Někdy ani nepřijde nebo si dává načas: první článek s titulkem „Budou příští války o vodu?“ jsem napsal někdy v roce 1991. Pravidlo, že pokud je v titulku otázka, zní odpověď ne, se vyplnilo. Zatím. Ale to neznamená, že je to hloupost. Když postupem času objevíte několik takových informací a úvah, víte, že se k něčemu možná schyluje. Mohla by to být budoucnost.

Všechno se mění. Nakupování, rodina, sex, zločin, jídlo i nemoci. Najednou je tady pizzly nebo dítě vyrobené podle představ rodičů. Fascinovalo mě to, tak jsem o tom zkusil napsat.

Nedělal jsem to tak, že bych si koupil sedmičku červeného a psal nějaké sci-fi. Dalo by se vymýšlet dobře: třeba příběhy o tom, jak pod Atlantikem jezdí atomové vlaky nebo jak rodilí Britové demonstrují v ulicích, aby se angličtina stala alespoň třetím oficiálním jazykem v Británii, kde jsou menšinou. Ale já jsem se chtěl držet skutečnosti, protože ta nakonec bývá zajímavější. Už jen proto, že je reálná. A tak jsem vycházel z toho, že budoucnost už začala, ale my jsme si toho jako obvykle nevšimli. Proto je tato knížka zčásti i zprávou o dnešku. Napadlo by vás, že už brzy budou nákupní centra na vymření? Že manželství bude ohroženým druhem? Že bude jezdit méně aut, nejčastější domácností bude ta, v níž žije jediný člověk, a lidé budou mít rádi sex na dálku? A nejen to: politikové budou při kampaních místo batolat líbat důchodce, budou zuřit generační války, soukromí se stane neznámým pojmem, ožijí dávno vyhubená zvířata, ženy si budou vybírat muže a akvarijní rybičky budou mít právníky? Už to po kapkách běží.

My tuto nápovědu nevidíme, protože máme zpoždění. Ale čísla a trendy jsou neúprosné.

Někdy budoucnost samozřejmě nevyjde, protože jdeme po falešné stopě. V Americe mě v roce 1990 překvapilo, kolik tam bylo knih o příští válce s Japonskem, která se nakonec nekonala. A někdy se naopak stane něco nečekaného, co budoucnost úplně přepíše. Přijel jsem do Ameriky 9. září 2001 a chtěl jsem psát o tom, že tam žraloci nebývale útočí na rekreanty. O dva dny později už jsem popisoval, jak jsem byl v Pentagonu, když tam narazilo letadlo s teroristy. Budoucnost se začala ubírat úplně jinudy, než kdokoliv čekal.

Ale trendy stejně mají obvykle nakonec pravdu. Toho se držím. A také toho, že musíme koukat na Ameriku. Když přestane solit, do pěti let nesolí celý svět.

Lidé mi říkali, jestli dvacet let není na nějakou pořádnou změnu pro budoucnost krátká doba. Není. Ohlédněte se dvacet let dozadu a uvidíte úplně jiný svět. A srovnejte rok 1994 s rokem 1974. Totéž.

Snažil jsem se psát o většině toho, co by se vás mohlo týkat. Vynechal jsem jednu důležitou věc. Technologie. Byla by skoro drzost se do nich pouštět. Nikdo neví, co bude. Bylo by to jako vymýšlet na papíře ty atomové vlaky.

Protože doba je pesimistická, lidé mi také říkali: „To bude pěkně deprimující čtení, co?!“

Tak trochu. Říká se, že předpovídat je těžké, zvláště když se jedná o budoucnost. Ale jedna prognóza vychází téměř stoprocentně. Budoucnost je to, čeho se bojíme, než to přijde, ovšem když se z toho stane současnost, připadá nám to fádní, ale když z toho čas udělá minulost, vzpomínáme na to jako na staré dobré časy.

Tak vzhůru do budoucnosti. Zatím jen na papíře. Alespoň zjistíme, co je to ten pizzly. Anebo mnoholásková rodina.

Povstání starců, stříbrné cunami a generační války

Následující příběh se sice odehrál v budoucnosti a vyvrcholil po poledni 12. září 2030, ale proběhl přesně tak, jak je vylíčen.

Začal únosem, explozí a smrtí dvou mužů. Na to, že ji podle policejní zprávy způsobil jen ruční granát, byl výbuch nečekaně silný. Vyrval kus zdi, zabil uneseného, jímž byl významný manažer, i starého muže, do kterého by nikdo neřekl, že bude únoscem a vrahem.

Sven Darow se stal teroristou až v penzi, ale šlo mu to výborně.

Obyčejný spořádaný občan s univerzitním titulem. Nikoho, kdo ho před několika lety znal, by nenapadlo, že bude unášet byznysmeny a přepadávat banky a lékárny. Ale doba je zlá.

Darow však nebyl typický gangster. Naopak, chtěl zachránit tisíce lidí.

V třiasedmdesáti letech šel po stopách továrny na smrt, která se stala jedním z největších skandálů v dějinách Spolkové republiky a nakonec způsobila pád vlády.

Než granát vybuchl, média o Darowa ani nezavadila. Patřil k milionům těch, jejichž trpké osudy už byly tak běžné, že se o nich dávno přestalo mluvit. Koho by zajímal další šedovlasý bezdomovec, když pod úrovní bídy žije třetina německých důchodců. Schillerovo divadlo v Berlíně se změnilo na pochmurnou nouzovou noclehárnu pro penzisty s kapacitou pěti set lůžek, senioři si přivydělávají pouličním muzicírováním a mytím oken. Někteří žebrají. A někteří něco občas ukradnou nebo někoho přepadnou. Kriminalita mezi nimi stoupla natolik, že vláda musela zřídit speciální vězení jen pro důchodce.

Poté, co se v důsledku stárnutí obyvatelstva zhroutil penzijní systém a stát už nemá prostředky, aby se o staré lidi mohl starat; každý dostává jednotnou penzi ve výši 560 eur. Pečovatelská péče je luxus, který si mohou dovolit jen bohatí, takže zdravotní pojišťovny v katalozích nabízejí klientům „dobrovolné předčasné úmrtí“ a agentury pro eutanazii nabízejí, že zařídí nejlepší odchod ze života. Pojišťovny hradí nemocným starým lidem jen levné neúčinné léky se závažnými vedlejšími účinky. Důchodci jsou odkázáni na kvetoucí černý trh s kvalitními léčivy a sdružují se do tlup přepadávajících lékárny.

Kolaps systému zničil i Darowův sen o šťastném stáří. Klasická malá tragédie té doby: poté, co v roce 2026 odešel do penze, vážně onemocněla jeho manželka. Zachránit ji mohla jen operace. Před několika lety by to nebyl problém, oba přece celý život platili zdravotní pojištění.

Ale teď už je všechno jinak. Pojišťovna zdvořile vynáší rozsudek smrti, neboť sděluje, že paní Darowová je příliš stará, a tak jí podle nových pravidel operaci neuhradí. Manželé prodávají byt, aby mohli platit ze svého, ale už je pozdě. Z Darowa je nakonec vdovec, který žije na ulici.

Chce alespoň upozornit na to, jak společnost zachází se starými lidmi, kteří poctivě odváděli daně i pojištění. Udělá postupně dvě věci. Nejdřív založí internetovou televizi SSB, Seniorský vysílač Braniborsko, pro nějž zpracovává rešerše o tom, jak Německo s důchodci zametlo.

Jenže to s nikým ani nehne. Proto na jaře 2028 zakládá cosi jako gerilovou skupinu s názvem Komando rozhněvaných starců. Od června do ledna příštího roku provedou deset bankovních loupeží. Na místě zanechávají vzkazy, že si berou pouze to, co jim stát dluží na penzích. A uloupené peníze přidělují těm penzistům, kteří jsou na ulici nebo potřebují zaplatit operaci.

Pak však Darow narazí na něco velkého. Přátelům jen sdělí, že odhalil skandál desetiletí, a odjíždí kvůli tomu pátrat do západní Afriky.

Po návratu unáší šéfa obří agentury Prolife, která zajišťuje německým důchodcům spokojené dožití v seniorských koloniích na africkém pobřeží. Vtrhne do ředitelovy pracovny a s revolverem v ruce ho nutí k jakémusi přiznání. Všechno vysílá přes internet ven.

Unesený muž po půlhodině začíná mluvit – ale nikdo se nedozví, co chtěl vlastně přiznat. V tu chvíli totiž zazní výbuch a oba muži jsou mrtví. Jak už víme, podle policie odpálil Darow granát.

Všichni se s tím spokojí, nikoliv však televizní reportérka, jíž to připadá nelogické. Proč by to Darow dělal? A začíná s vlastním pátráním, na jehož konci se dozví neuvěřitelnou pravdu, kterou chtěl zveřejnit Darow. Je to věc, která opravdu otřese Německem.

Darow odhalil, jak se Německo zbavuje svých důchodců. Prolife je odváží do Afriky, aby je tam nechal v bídných podmínkách umírat a současně na posledních měsících jejich života hodně vydělal. A to všechno po tiché dohodě s vládou.

Systém je vlastně jednoduchý. Penzisté přepíšou celou svou penzi na Prolife. U moře žijí v krásném prostředí a s plnou péčí, přesně jako v televizních reklamách, které je tam lákají. Ráj ale trvá jen do chvíle, kdy jsou schopni si z úspor připlácet nadstandard. Jakmile peníze dojdou, jsou odváženi do ohromného stanu v poušti. Tam leží utlumeni diazepamem – ve skladu jsou ho celé řady sudů – na nekonečných řadách špinavých postelí a vegetují napojeni na kapačky. Prolife se je snaží udržet v polovičním kómatu co nejdéle, protože má spočítáno, že měsíční náklady na jednoho penzistu činí 308 eur (lidé dostávají i antibiotika, aby neonemocněli), takže zisk z jednoho důchodce činí 252 eur.

Reportérka dokonce zjistí, že podobných táborů je v Africe víc, že o všem už roky věděly německé vlády, které byly rády, že za ně Prolife řešil palčivý problém, na nějž se přes veškerá varování o blížícím se stárnutí populace včas nepřipravily a s nímž si potom nevěděly rady.

A samozřejmě rovněž vypátrá, jak to bylo s explozí granátu. Neodpálil ho Darow, ale tajné komando, které vyslala vláda, aby nedovolilo šéfovi Prolife s Darowovou pistolí u hlavy promluvit.

Pak po poledni 12. září 2030 vystupuje spolkový kancléř před kamerami a oznamuje rezignaci vlády. Ale to už víme.

Tak přesně takto to v roce 2030 skutečně proběhlo.

Ovšem stalo se to jen v německé televizi.

Když stanice ZDF v lednu 2007 tento příběh odvysílala jako „dokumentární fikci“ s názvem Povstání starců, hned to schytala, že přehání a vyvolává paniku, protože Němci se o své budoucí penze bát nemusejí.

Jistě: ten příběh místy tahá za vlasy. Ale jisté také je, že Němce vyburcoval mnohem víc než všechny vlažné akademické debaty na téma stárnutí obyvatelstva dohromady.

Zatímco stále žijeme v kultuře posedlé mládím a pseudonovinkami, ve skutečnosti je totiž největší událostí těchto desetiletí rychlé stárnutí lidstva. V roce 2030 bude na světě jedna miliarda lidí starších pětašedesáti let a poprvé v dějinách lidstva bude na Zemi žít víc lidí nad padesát než těch, jimž je méně než sedmnáct. Stárnutí nejdřív postihne Západ, potom i rozvojové země včetně Íránu a Afriky, které teď žene vlna energického mládí.

A je to neodvratné.

Jak vypadá stárnutí, ukazuje dobře Japonsko. Teď pozor: v roce 1950 na jednoho Japonce staršího 65 let bylo devět lidí mladších než dvacet let. V roce 2025 to bude jeden mladý člověk pod dvacet na dva důchodce nad pětašedesát.

Tak tomu už by se dalo říkat stříbrné cunami.

Svět ještě není schopen chápat naplno, jaká vlna se na něj řítí. Lidský rozhled je milosrdně omezen klapkami každodennosti, a tak se nám všechno jeví jako dřív. Navíc se demografické trendy projevují pomalu a my jsme už proti varováním otrlí: média nás krmí kdejakými poplašnými zprávami, tak proč se vzrušovat.

Ale v tomto případě je už opravdu hotovo. Vlna je dávno v pohybu a nelze ji zvrátit, protože víc dětí například za rok 1995 se zpětně už nenarodí. A tak máme všechno dopředu spočítáno. Doslova, tedy matematicky, ale i obrazně.

Například Velká Británie vypadá stále stejně, ale v roce 2008 tam bylo poprvé v dějinách víc penzistů než dětí.

Česko Británii dožene v roce 2014. To je mezník, od něhož má být ve všech regionech víc penzistů než dětí. A někdy v roce 2030 bude na dvě stě důchodců jen sto dětí. Pokud věříte výhledům do daleké budoucnosti, pak vás čekají opravdu strašidelná čísla: v roce 2065 bude na sto dětí dokonce 245 až 354 penzistů. Možná bychom se měli vrátit k předválečné zkratce ČSR, Česká stará republika.

Je to nezadržitelný trend. Fiktivní Sven Darow byl ročník 1957. Řekněme, že to byl váš vrstevník. Vaše generace měla málo potomků a ti jich měli ještě míň. Joggovali jste, jedli jogurty a brokolici. Mysleli jste si, že tím si všechno zlepšíte, ale svým způsobem jste to naopak ještě víc pokazili. Většina z vás bude žít nečekaně dlouho. A lékaři jsou navíc stále šikovnější.

Jste průkopníci nového věku. Rozevřeli jste demografické nůžky.

Počet lidí starších než 60 let se od roku 1980 na světě zdvojnásobil. Průměrný věk obyvatele západní Evropy, který tehdy byl 34 let, se bude v příštím desetiletí blížit k padesátce. V Itálii a Španělsku bude v té době víc než polovina obyvatel mít penzijní věk a sedmdesátníků tam bude víc než dvacátníků.

A tak to půjde pořád dál, takže v roce 2050 bude na světě 64 zemí, kde bude každý třetí člověk mít nad šedesát let. Průměrnému Japonci bude dokonce pětapadesát.

A tak není divu, že OSN hovoří o zcela nové fázi světových dějin a že francouzský filosof Claude Lévi-Strauss prohlásil: „Ve srovnání s demografickou katastrofou jsou události, jako bylo zhroucení komunismu, nedůležité.“

Vzniká nový svět, neboť „stříbrné cunami“ nejen že postupně zatíží rozpočty takřka všech států, ale také změní všechno od politiky a výběr povolání přes pohled na módu, sex, marketing, byznys, reklamu, televizní pořady a vzhled měst až po vybavení supermarketů a velikost dopravních značek. Jestli chcete příklad nečekané změny, který si opravdu zapamatujete, máte jej mít: německé prostitutky oznámily, že začínají poskytovat zvláštní služby seniorům a hodlají za nimi dojíždět do seniorských domů, z nichž některé zvažují zřízení pokojů pro návštěvy tohoto druhu.

Nebo tohle: v Japonsku na začátku léta 2014 začaly různé aerolinky rušit lety po stovkách, protože jim piloti hromadně odcházeli do penze. A nebyla za ně náhrada.

Teď ale pojďme do Ameriky za vážnějšími věcmi. Protože Američané jsou milovníci statistik, mají dokonale zachyceno i to, jak země bude šednout a co to změní. Znají dokonce i jméno člověka, který to všechno spustil.

Ta paní se jmenuje Kathleen Caseyová-Kirschlingová a o předčasnou penzi zažádala v září 2007. V Americe to byla významná zpráva, přestože jde jen o bývalou učitelku a dobrovolnici Červeného kříže. Proč zrovna ona? Nápověda: tato žena má jachtu, která se jmenuje First Boomer.

Paní Kathleen se narodila vteřinu po půlnoci 1. ledna 1946 a je tak oficiálně prvním dítětem generace baby boomu, do níž se počítá každý Američan narozený v letech 1946 až 1964.

Když mladí lidé po druhé světové válce začali zakládat rodiny, plodili děti tempem jedno za osm sekund. Dneska je baby boomerů na 80 milionů.

A to je jedna čtvrtina Ameriky, která nyní odchází do penze tempem zhruba 10 000 lidí denně. Něco takového tady nikdy nebylo.

Baby boomers jsou generací, která změnila Ameriku, a budou v tom pokračovat i v důchodu. V dobrém i zlém. To druhé však straší odborníky natolik, že někteří hovoří o demografickém běsu.

V roce 2020 má být každý třetí obyvatel USA, země mládí, starší padesáti let. Zatímco na přelomu tisíciletí bylo nad pětašedesát let jen každému devátému Američanovi, v roce 2040 už to má být každý pátý.

Lidé žijí zdravěji a lékařská věda je dál. Kathleen Caseyová-Kirschlingová je dobrým příkladem. Oba její rodiče zemřeli poměrně mladí na srdeční choroby. Ona často plave, jezdí na kole a je pravděpodobné, že se dožije mnohem vyššího věku.

A tak se dá už dopředu spočítat, že v roce 2030 bude pobírat penzi 84 milionů lidí, zatímco v roce 2008 to bylo jen 50 milionů. To se nebezpečně blíží dvojnásobku. A teď pozor: na každého důchodce budou v té době připadat zhruba dva Američané, kteří budou vydělávat a přispívat daněmi do rozpočtu, z něhož půjdou penze a náklady na zdravotnictví. Ještě jednou: dva na jednoho. V době, kdy se narodila Kathleen Caseyová-Kirschlingová, byl ten poměr dvaačtyřicet na jednoho.

V Evropě to není jiné. Průměr Evropské unie bude v roce 2030 na podobné úrovni. V Česku je dnes stejná situace jako v Americe, v roce 2050 bychom se měli dokonce blížit ke stavu jeden na jednoho.

Už dávno se objevily propočty, že pokud se něco nezmění, sociální síť zpuchří a po čase se definitivně protrhne.

Na Americe je dobře vidět, co se stane. Když experti chtějí popsat vliv baby boomers na chod země, pomáhají si rádi příkladem o anakondě, která spolkla sele, a to nyní jako velká boule za hadovy velké dřiny pracně prochází celým jeho tělem. Je to docela výstižné. Když se první baby boomers rodili, nebyly na to připraveny nemocnice, takže jako provizorní porodnice sloužily i nemocniční chodby. Bylo také málo personálu. A hraček v obchodních domech. Dokonce se nedostávaly pleny a dětská výživa, protože firmy se chopily příležitosti se zpožděním. Pak se nedostávalo učitelů, škol, pediatrů.

A naopak, když dětičky dělaly první krůčky, přímo kvetl trh s botičkami, fotoaparáty – a náplastmi.

Tak to pořád pokračovalo: když dětičky dorostly do věku, kdy si kupovaly první auta, jejich prodej raketově stoupal. V roce 1963 teenageři vypili polovinu veškeré Coly a Pepsi v zemi, penězi svých rodičů zaplatili úspěch restaurací, jako byl McDonald’s nebo Kentucky Fried Chicken, skoupili víc než polovinu všech lístků do kina a téměř polovinu všech gramofonových desek. Musely kvůli nim vznikat nové střední a vysoké školy. Potom změnili styl, zvyklosti či vkus Ameriky, ale i pohled na politiku.

Je nemožné, aby se najednou zavřeli do dobrovolných azylů pečovatelských domů na Floridě a v Arizoně a Amerika o nich nevěděla.

A také to tak ani nebude. Sele v anakondě bude pořád ještě vidět. Baby boomers pravděpodobně změní pohled na stárnutí stejně, jako změnili pohled společnosti na McDonald’s nebo Rolling Stones.

Znovu budou měnit Ameriku. Opět bude potřeba přizpůsobit nemocnice, znovu se bude nedostávat personálu, podle vládních výpočtů bude například v porovnání s dneškem potřeba o 800 000 více zdravotních sester a pečovatelek. Baby boomers ještě jednou ovlivní nakupování, televizní program, politiku, marketing, nabídku v restauracích i jízdu na silnicích.

Peníze totiž hovoří.

Člověka automaticky napadne, že už nyní větří výrobci zdravotnických potřeb a firmy stavějící důchodcovské vesničky. Stárnoucí generace je současně nejsportovnější a nejzdravější generací důchodců v dějinách, ale současně je nejtlustší a nejnemocnější. A k tomu přibydou epidemie nemocí vysokého věku, jako je Alzheimerova choroba. Ale to je jen jedna část změny.

Toto totiž budou jiní důchodci než dědeček s babičkou ze starých fotografií. Mnozí obují bačkory až mnohem později, pokud vůbec. Už dnes jsou aktivnější a čilejší než ti před nimi.

Představte si, že vedete americkou, britskou nebo německou cestovní kancelář, která se kromě jiného specializuje na okružní cesty parníky po Karibiku a Středomoří. A reklamní agentura vám přinese návrhy nových reklam. Jsou na nich krásné mladé rodiny, jak si užívají. Co uděláte?

Jestli jste chytří, smetete to ze stolu. Víte totiž dobře, že vás stále více zajímají důchodci. Jezdí s vámi nejvíc, mají nejvíc volna, stálý příjem a chuť si něco užít.

Ale reklamní agentury vám neustále vnucují reklamy, kde jsou lidé mladí a krásní, protože to vypadá tak dobře.

V tomto příkladu je klíč k problému. Nejsou to vaši zákazníci. V Americe lidé nad padesát tvoří skupinu, která má nejvíc peněz a také je ochotná je utrácet. Kontrolují tři čtvrtiny bohatství. Před krizí měli majetky v hodnotě dvaceti bilionů dolarů a šlo k nim sedmdesát procent příjmů. Jejich nákupní síla dosahuje 1,6 bilionu. Nyní si pořizují zboží a služby za 400 miliard ročně. V průměru každý z nich utratí ročně dvakrát tolik než lidé z mladší generace. Dokonce i na internetu, který je považován za domácí hřiště mladých a počítačově šikovných: tam utratí sedm miliard ročně, což je polovina všech nákupů.

A teď pozor: přesto všechno je na ně zaměřeno jen pět procent reklam, jak to spočítala agentura Nielsen. Vidíte to i doma. Možnosti českého důchodce se s tím americkým těžko dají srovnat, ale přesto asi cítíte, že není v pořádku, když se starší lidé objevují v reklamách pouze v souvislosti s léky na prostatu nebo na lepidlo pro zubní protézy.

Nejde samozřejmě o reklamy jako takové. To je jen průvodní jev setrvačné neschopnosti trhu oslovovat svého nejdůležitějšího zákazníka, protože všechno se orientovalo na mládí. Mělo to logiku, teď už ne, protože svět už není mladý. Mimochodem, trh se začal orientovat na teenagery teprve v poválečných letech, do té doby to nikoho ani nenapadlo, protože nakupovali ti starší.

A čísla jsou jasná. Do roku 2030 se počet zákazníků ve skupině od osmnácti do devětačtyřiceti rozroste jen o dvanáct procent, v kategorii nad padesát a výš to bude o celou třetinu.

Takto to totiž bude všude. Třeba ve Francii budou v roce 2030 lidé nad padesát nejbohatší skupinou. Ne proto, že by měli nejvyšší příjmy, ale proto, že jich bude mnoho a dohromady budou brát a utrácet nejvíc peněz.

Na přítomnost starší generace, která chce být aktivní a díky desetiletím na joggingu a jogurtu na to má sílu a chuť, narazíte na vysloveně nečekaných místech. Hospodářské noviny před časem citovaly manažera brněnské firmy Triexpert, která prodává potřeby pro běhání a triatlon: „Lidé mezi padesátkou a šedesátkou tvoří asi třetinu našich zákazníků,“ řekl. Ještě vyšší číslo, často až polovinu, uvádějí prodejci luxusních aut, hodinek a značkového oblečení.

Ale to stále není všechno. Například průměrný Američan od padesáti nahoru sleduje televizi asi 190 hodin měsíčně. Mladý Američan jen 110 hodin. Ke komu by měla opravdu mířit skladba programu?

A abychom se vrátili na začátek: na koho by měla být zaměřena reklama cestovní kanceláře, když téměř polovinu všech dolarů za cestování utratí Američan ve věku nad padesát let? Průměrný věk turisty jedoucího dnes s cestovní kanceláří je 47,5 roku. A v Česku se to nijak lišit nebude. Mimochodem, něco podobného spočítali i Japonci, kde v roce 2025 mají být turisté nad 65 let nejpočetnější skupinou cestující do ciziny.

Ale teď odvrácená strana mince. Stáří nezastavíte a stárnoucí generace nebude moci dělat triatlon nebo brázdit Karibik či národní parky až do konce.

Lidé budou stárnout, i když budou mít odjoggováno padesát let a spořádají ještě víc jogurtu a brokolice. Bude třeba jim pomoci.

Kdybychom měli parafrázovat název známého filmu, tato země bude muset být pro starý.

Staří lidé budou potřebovat trochu jiný svět, než v jakém žili. A ten se už připravuje. Jsou to často jen detaily. Supermarkety sice milují hladké podlahy, které se snadno setřou, ale toho se staří lidé bojí, protože by mohli uklouznout. Tak přijdou ke slovu jiné povrchy.

Řetězce také už tuší, že méně je více: obchody by se měly zmenšit, protože na haly velikosti hangárů nemají důchodci sílu ani náladu. Počítá se také s tím, že mezi regály budou lavičky pro odpočinek a u regálů budou na pružných šňůrách silné čtecí brýle nebo lupy, aby si lidé mohli přečíst třeba nutriční hodnoty.

Nápisy budou větší a kontrastnější. V obchodech by také mělo být více světla. Uličky budou širší kvůli snazší orientaci. Běžné zboží nebude v regálech ani dole, ani nahoře, ale tak, aby bylo pěkně na dosah třeba i z elektrického vozítka.

Dopravní značky budou větší a písmo na nich také, zřetelněji by měly být odděleny jízdní pruhy. Je to důležité, protože v každém čtvrtém autě bude od roku 2029 sedět za volantem senior.

Ale počítá se i s detaily, které znějí téměř bizarně. Třeba s posilovnami pro důchodce. Posilovací stroje mají hydrauliku, aby se snížila zátěž na zatuhlé klouby seniorů, sedačky lze odejmout, aby se tam dalo zajet s vozíkem.

Lidé vymýšlejí opravdu důmyslné věci. Katherine Freudová dostala nápad, když jejího čtyřletého syna Ryana srazil na silnici před domem čtyřiaosmdesátiletý řidič, na němž bylo vidět, že už není úplně ve formě. Ryan přežil a jeho matka začala rozesílat do novin rozhořčené dopisy. Ptala se, jak je možné, že takoví lidé mohou řídit a ohrožovat okolí. Pak si uvědomila, že bez auta by ten muž žil jako ve vězení. A tak vymyslela firmu jménem ITNAmerica, která se rozšířila po celé Americe. Důchodce potřebuje někam odvézt, tak si zavolá na dispečink a přijede dobrovolník, jemuž potom zaplatí mnohem méně než taxikáři. Ale ten hlavní nápad je někde jinde. Dobrovolníkem bude pravděpodobně někdo, kdo má na druhé straně Ameriky také starou maminku nebo tatínka, kteří potřebují čas od času odvézt. Tím, že sám jezdí, sbírá pro ně kredity, takže oni zaplatí mnohem méně nebo jedou zadarmo. A ještě jeden nápad: když má senior auto, které už nemůže řídit a přenechá ho ITN, opět má spoustu kreditů.

Něco podobného mají v Japonsku, ale místo převážení autem se tam dobrovolník stará o penzistu. Není to nezištné: za každou hodinu získá kredit, za nějž má jeho rodič někde daleko nárok na to, aby se někdo jiný zase staral o něj.

V Bostonu vymysleli síť, kde mají důchodci možnost za poplatek zavolat kdykoliv pohotovostnímu rádci, jenž jim zjistí, zařídí či poradí takřka cokoliv. V Maine zase místní lékaři zavedli síť, kde kontrolují seniory v jejich domech pomocí webkamer.

Šíří se projekty, které mají spojit mladé a staré. V Nizozemí a Dánsku mají už dlouho domy, kde bydlí společně důchodci a začínající rodiny, aby si vzájemně pomáhali. V Portugalsku zase párují osamělé důchodce, kteří potřebují společnost, s vysokoškolskými studenty, kteří potřebují levné bydlení.

Ale to jsou jen detaily, drobné řemeslnické opravy mrakodrapu, který se začíná celý sypat. Britští spisovatelé Martin Amis a Christopher Buckley přišli se svéráznými návrhy na řešení celého problému stárnutí. Oba připomínají nápady z filmu Povstání starců. Amis navrhuje, aby senioři, kteří zvolí eutanazii, dostali od státu sklenici martini a medaili, Buckleyho napadlo, že by za to měli třeba deset let před penzí daňové úlevy. Ale oba nápady jsou samozřejmě jen ironií.

Možná totiž nemusí být všechno tak žhavé. Protože stárnoucí generace je více fit fyzicky i duševně než generace jejich rodičů a protože důchody asi nebudou nijak vysoké, budou senioři nakonec chtít déle pracovat.

Neříkejte, že už na to nemají a že budou přítěží. Čísla ukázala opak.

Automobilka BMW udělala pokus. Obsadila jednu výrobní linku tak, aby dělníci měli věkové složení, jaké lze očekávat za několik let. V první fázi byli „důchodci“ opravdu horší než mladší kolegové. Ale pak se ukázalo, že stačí provést několik desítek nepodstatných změn a staří se vyrovnají mladým. Ty změny jsou téměř komické: bylo nutné umožnit lidem, aby si občas mohli při čekání na další akci sednout, zajistit nastavitelnou výšku pracovního místa, aby nemuseli tolik namáhat bolavá záda, dát jim pohodlnější boty, osvítit víc provoz a podobně. Stačilo to.

Ale jsou i jiné námitky. Starší lidé bývají třeba nemocnější. Zní to logicky, ale čísla v Americe ukazují, že to není pravda a situace je spíše opačná. A pokud jde o pracovní výkonnost, je to podobné: starší lidé nejenže jsou méně nemocní, ale také jsou věrnější firmě a nemění místa, jsou týmovější, zkušenější a lépe se chovají k zákazníkům. Samozřejmě, v dolech to asi platit nebude.

Koniec ukážky

Table of Contents

Úvod

Povstání starců, stříbrné cunami a generační války