Mitch Albom

První telefonát z nebe

Ukážka z elektronickej knihy

THE FIRST PHONE CALL FROM HEAVEN © 2013 Asop, Inc.

Translation © Háta Kreisinger Komňacká, 2014

All rights reserved.

ISBN 978-80-7252-530-0

TÝDEN, KDY SE TO STALO

Ve chvíli, kdy světu poprvé zatelefonovalo nebe, Tess Raffertyová zrovna rozbalovala krabičku čajových sáčků.

Drrrrnnn!

Zvonění ignorovala a zaryla prsty do fólie.

Drrrrnnn!

Dloubala ukazováčkem do nakrabacené vrstvy na boku.

Drrrrnnn!

Konečně se jí podařilo obal roztrhnout, sloupla ho a zmuchlala v dlani. Věděla, že telefon přepne na záznamník, pokud ho nezvedne před dalším…

Drrrnnn–

„Haló?“

Pozdě.

„Ach jo, ten krám,“ zamumlala. Slyšela, jak přístroj na kuchyňské lince cvakl a přehrál její zprávu.

„Ahoj, tady Tess. Nechte mi svoje jméno a číslo. Zavolám vám, co nejdřív to půjde, díky.“

Ozvalo se slabé pípnutí. Tess slyšela zapraskání statické elektřiny. A pak.

„Tady mamka… potřebuju ti něco říct.“

Tess se zastavil dech. Sluchátko jí vypadlo z ruky.

Její matka před čtyřmi lety zemřela.

•••

Drrrrnnng!

Druhý telefonát byl přes halasné dohadování na policejní stanici sotva slyšet. Jeden ze zřízenců vyhrál v loterii dvacet osm tisíc dolarů a tři z policistů debatovali o tom, jak by s takovým štěstím naložili.

„Nejdřív zaplatíš účty.“

„No to právě neuděláš.“

„Koupíš si loď.“

„Zaplatíš účty.“

„Já teda ne.“

„Loď, říkám já.“

Drrrrnnng!

Policejní šéf Jack Sellers zacouval zpátky do svojí malé kanceláře. „Když zaplatíš účty, zase nahromadíš nový,“ řekl. Zatímco sahal po telefonu, ostatní muži se dál hádali.

„Policie Coldwater, u telefonu Sellers.“

Praskání. A potom mladický hlas.

„Tati? … Tady Robbie.“

Najednou Jack nikoho jiného neslyšel.

„Kdo to ksakru je?“

„Jsem šťastný, tati. Neboj se o mě, ok?“

Jack cítil, jak se mu sevřel žaludek. Pomyslel na chvíli, kdy svého syna viděl naposledy, hladce oholeného a ostříhaného na krátkého vojenského ježka, jak mizí na letišti za bezpečnostním rámem a vydává se na svoji třetí misi.

Svoji poslední.

„To nemůžeš být ty,“ zašeptal Jack.

•••

Brrnnnng!

Pastor Warren si z brady otřel slinu. Zrovna si ve svém kostele, který patřil baptistické církvi Sklizně naděje, zdříml na gauči.

Brrnnnng!

„Vždyť jdu.“

S námahou se vyškrábal na nohy. Církev mu ke kanceláři nechala namontovat zvonek, protože ve svých dvaaosmdesáti už špatně slyšel.

Brrnnnng!

„Pastore, tady Katherine Yellinová. Pospěšte si, prosímvás!“

Dobelhal se ke dveřím a otevřel je.

„Ahoj, Ka…“

Ale to už proletěla kolem něj, s kabátem napůl rozepnutým a rozvrkočenými vlasy, jako kdyby zrovna vyběhla z domu. Sedla si na gauč, pak nervózně vstala a zase se posadila.

„Chci, abyste věděl, že nejsem blázen.“

„Ne, moje milá…“

„Volala mi Diane.“

„Kdo že vám volal?“

„Diane.“

Pastora Warrena rozbolela hlava.

„Volala vám vaše zemřelá sestra?“

„Dneska ráno jsem zvedla telefon…“

V rukou sevřela kabelku a rozplakala se. Pastor Warren přemítal, jestli by neměl zavolat někoho na pomoc.

„Řekla mi, abych se nebála,“ vypravila ze sebe Katherine chraptivě. „Říkala, že má klid.“

„Takže se vám to zdálo?“

„Ne, ne! To nebyl sen! Mluvila jsem se svojí sestrou!“

Mladé ženě tekly po tvářích slzy a kanuly rychleji, než si je stačila otírat.

„Už jsme o tom mluvili, má milá…“

„Já vím, jenže…“

„Chybí vám…“

„To ano…“

„A jste rozrušená.“

„Ne, pastore! Pověděla mi, že je v nebi… Copak vám to nedochází?“

Blaženě se usmála. Takový úsměv u ní pastor Warren ještě nikdy neviděl.

„Já už se ničeho nebojím,“ prohlásila.

•••

Drrrrnnnnnng.

Ozval se bezpečnostní zvonek a těžká brána věznice se rozjela. Objevil se vysoký, ramenatý muž jménem Sullivan Harding a pomalu, se skloněnou hlavou kráčel krok za krokem ven. Srdce mu bušilo – ne že by byl tak rozrušený z nabyté svobody, spíš měl strach, aby ho někdo nestrhl zpátky.

Kupředu. Kupředu. Svůj pohled upíral na špičky bot. Teprve když na štěrku zaslechl blížící se šramot – hbité a lehké krůčky –, zvedl hlavu.

Jules.

Jeho syn.

Cítil, jak se mu kolem nohou ovinuly dvě malé ručky, a rukama projel chlapcovy kudrnaté vlasy. Spatřil svoje rodiče – matku v námořnické větrovce, otce v tenkém hnědém obleku – s dojatým výrazem ve tváři, když si všichni společně vpadli do náručí. Bylo sychravo a ponuro a ulice se leskla deštěm. Jediný, kdo v tuhle chvíli chyběl, byla jeho žena, ale její nepřítomnost měla svůj význam.

Sullivan by býval rád pronesl něco hlubokomyslného, ale zmohl se jen na to, že hlesl:

„Tak pojďme.“

Za okamžik už jejich auto zmizelo po silnici.

Byl to den, kdy světu poprvé zatelefonovalo nebe.

Co se odehrálo pak, záleží na tom, čemu uvěříte.

DRUHÝ TÝDEN

Studeně mrholilo, což v září v Coldwateru nebylo nic neobvyklého, protože to bylo městečko položené severněji než některé části Kanady, jen pár mil od Michiganského jezera.

Navzdory lezavému počasí se Sullivan Harding vydal pěšky. Mohl by si býval půjčit otcovo auto, ale po deseti měsících ve vězení dával přednost čerstvému vzduchu. S pletenou čepicí na hlavě a ve staré semišové bundě prošel kolem střední školy, kterou navštěvoval před dvaceti lety, skladu dřeva, co minulou zimu zavřel, obchodu nabízejícího rybářské potřeby a veslice k pronájmu, naskládané na hromadě jako škeble, a benzínky, kde se prodavač opíral o zeď a prohlížel si nehty. Město, kde jsem doma, pomyslel si Sullivan.

Když dorazil, kam měl namířeno, nejdřív si oklepal boty o rohožku s nápisem Davidson & synové. Jakmile si všiml malé kamery nade dveřmi, podvědomě si strhl čepici, uhrábl si vlasy a podíval se do objektivu. Asi minutu se nic nedělo, a tak vstoupil dovnitř.

Uvnitř pohřebního ústavu bylo takové horko, že ho to málem zadusilo. Táflování stěn bylo z tmavého dubového dřeva. Na stole, u kterého chyběla židle, ležela otevřená registrační kniha.

„Mohu vám nějak pomoci?“

Ředitel – vysoký, kostnatý muž se sinalou pletí, huňatým obočím a řídkými slámovými vlasy – tu stál se zkříženýma rukama. Vypadal, že mu táhne na sedmdesátku.

„Já jsem Horace Belfin,“ řekl.

„Sullivan Harding.“

„Aha, ano.“

Aha, ano, pomyslel si Sully, ten, co nepřišel na pohřeb svojí ženy, protože byl ve vězení. To teď Sully dělával, dokončoval nedořečené věty, protože žil v přesvědčení, že slova, která si lidé nechají pro sebe, znějí hlasitěji než ta vyslovená.

„Giselle byla moje manželka.“

„Upřímnou soustrast.“

„Děkuji.“

„Byl to krásný obřad. Rodina vám vyprávěla, předpokládám.“

„Já jsem rodina.“

„Ovšem.“

Stáli mlčky.

„A její pozůstatky?“

„Jsou v našem kolumbáriu. Donesu klíč.“

Odešel do své kanceláře.

Sully si vzal ze stolu brožurku. Otevřel ji u odstavce o kremacích.

Zpopelněné ostatky lze rozprášit nad mořem, z balonu, z letadla…

Hodil brožuru zpátky. Rozprášit z letadla. Snad ani Bůh by nemohl být tak krutý.

•••

O dvacet minut později opouštěl Sully budovu s popelem svojí ženy uloženým v urně ve tvaru anděla. Pokoušel se ji nést v jedné ruce, jenže se mu to zdálo až moc ležérní. Zkusil ji držet sevřenou v dlaních, ale to mu připadalo jako nést svátost. Nakonec si ji přitiskl k hrudi a zkřížil ruce, jako když si dítě nese tašku s knížkami. Šel takhle půl míle coldwaterskými ulicemi a nohama při tom čvachtal v dešťové vodě. Když došel k lavičce před poštou, posadil se a urnu opatrně postavil vedle sebe.

Přestalo pršet. V dálce cinkaly zvony. Sully zavřel oči a představoval si Giselle, jak se k němu naklání, a její mořsky zelené oči, lékořicově černé vlasy, štíhlá postava a úzká ramena opřená o Sullyho jako by šeptaly ochraňuj mě.

Nakonec se mu to nepodařilo. Ochránit ji. To se nikdy nezmění. Seděl na té lavičce dlouho, skleslý muž s porcelánovým andělem, jako kdyby spolu čekali na autobus.

•••

Životní novinky se šíří po telefonu. Narození dítěte, zásnuby, tragická nehoda na noční dálnici – většinu milníků lidského života, ať už jsou dobré nebo špatné, předznamenává zvonění.

Tess teď seděla v kuchyni na zemi a čekala, až se ten zvuk ozve znovu. Posledních čtrnáct dní jí telefon potvrzoval tu nejzávratnější novinku ze všech. Její matka existovala, někde a nějak. Snad po sté si připomněla jejich minulý rozhovor.

„Tess… neplač už, zlatíčko.“

„To nemůžeš být ty.“

„Jsem tady, všechno v pořádku.“

Její matka tohle říkávala vždycky, když volala z nějaké cesty – z hotelu, z lázní, dokonce i z návštěvy u příbuzných, kteří bydleli jen půl hodiny daleko. Jsem tady, všechno v pořádku.

„To není možné.“

„Všechno je možné. Jsem s Pánem. Chtěla bych ti povědět…“

„Co, mami? O čem?“

„O nebi.“

Spojení ztichlo. Tess zírala na sluchátko, jako by místo něj držela lidskou kost. Odporovalo to veškeré logice. To věděla. Jenže matčinu hlasu se nic nepodobá; člověk rozpozná tempo i šepot, jakékoli zakolísání nebo vypísknutí. Nebylo pochyb. Byla to ona.

Tess přitáhla kolena k tělu. Od prvního zavolání zůstávala uvnitř a jedla jen to, co tam měla, sušenky, müsli, vajíčka natvrdo. Nechodila do práce, nezaběhla si na nákup, dokonce ani nevybírala poštovní schránku.

Rukou si prohrábla dlouhé a nemyté plavé vlasy. Zavírá se doma kvůli zázraku? Co by to mu řekli lidé? Na tom jí nezáleželo. Vedle pár slov z nebe se všechna ta pozemská jevila bezvýznamná.

•••

Jack Sellers seděl za svým stolem uvnitř přestavěné cihlové budovy, která sloužila jako sídlo obvodního oddělení policie v Coldwateru. Jeho kolegové by si mohli myslet, že sepisuje zprávy. Jenže i on čekal na zazvonění.

Byl to ten nejbizarnější týden v jeho životě. Dva telefonáty od jeho mrtvého syna. Dva rozhovory, o nichž si myslel, že už se nikdy nemůžou odehrát. Pořád o tom ještě nepověděl svojí bývalé ženě Doreen, Robbieho matce. Při pouhé zmínce o jeho jménu se propadala do deprese a hroutila. Co by jí řekl? Že jejich chlapec, zabitý ve válce, teď kdesi žije? Že brána do nebe leží na Jackově stole? A co s tím?

Jack sám neměl tušení, co si s tím počít. Věděl jen to, že kdykoli zazvonil telefon, chňapl po něm jako nějaký pistolník.

Druhý telefonát, podobně jako ten první, se ozval v pátek odpoledne.

Slyšel praskání a lehký zvuk, který se zvedal a zase klesal.

„To jsem já, tati.“

„Robbie.“

„Jsem v pohodě, tati. Tady žádný špatný dny nejsou.“

„Kde jsi?“

„Vždyť víš, kde jsem. Tati, tady je to úžasný…“

A potom cvaknutí.

Jack zakřičel: „Haló? Haló?“ Všiml si, že po něm ostatní policisté pokukují. Zavřel dveře. O minutu později telefon zazvonil znovu. Zkontroloval číslo volajícího na displeji. Stejně jako předtím na něm stálo NEZNÁMÉ ČÍSLO.

„Haló?“ zašeptal.

„Pověz mamce, ať nebrečí… Kdybychom věděli, co přijde pak, nikdy bychom se nebáli.“

•••

Jak jednou máte sestru, máte ji už navždycky, i kdybyste ji už nikdy nemohli spatřit nebo se jí dotknout.

Katherine Yellinová ležela na zádech na posteli, svoje rusé vlasy rozprostřené po polštáři. Zkřížila ruce a stiskla v dlani lososově růžový telefon, který kdysi patříval Diane. Byl to model od Samsungu a na zadní straně měl třpytivou samolepku lodičky na vysokém podpatku, známku Dianiny vášně pro módu.

Je to lepší, než jsme snily, Kath.

Diane tohle pronesla během svého druhého telefonátu, který se stejně jako ten první – jako všechny tyhle neobyčejné coldwaterské hovory – odehrál v pátek. Lepší, než jsme snily. Tím, co si Katherine v té větě zamilovala nejvíc, bylo ono my.

Mezi sestrami Yellinovými existovalo zvláštní pouto; jako děti je svazovalo společné prožívání maloměstského života. Diane, která byla o dva roky starší, vodila Katherine dennodenně do školy, prošlapávala jí cestu ve světluškách a ve skautském oddíle, přestala nosit rovnátka, když Katherine začala, a na středoškolských večírcích odmítala jít na parket, dokud i Katherine neměla tanečního partnera. Obě sestry měly dlouhé nohy a široká ramena a v létě dokázaly v jezeře uplavat míli. Obě navštěvovaly místní vysokou školu. Plakaly společně, když jim zemřeli rodiče. Na Dianině svatbě šla Katherine za svědkyni; v červnu za tři roky si role vyměnily. Každá měla dvě děti – Diane holčičky, Katherine kluky. Jejich domy stály míli od sebe. Obě se rozvedly během jediného roku.

Lišily se jenom po zdravotní stránce. Diane trpěla migrénami, nepravidelným srdečním rytmem a vysokým krevním tlakem, až ji jednoho dne náhle postihla výduť tepen, která ji v příliš mladém věku šestačtyřiceti let zabila. O Katherine se často říkávalo, že „v životě nebyla nemocná“.

Celé roky se kvůli tomu cítila provinile. Teď ale pochopila. Diane – něžná, zranitelná Diane – byla povolána z určitého důvodu. Pán si ji vybral, aby ukázala, že věrné očekává věčnost.

Je to lepší, než jsme snily, Kath.

Katherine se usmála. My. Díky růžovému telefonu, jejž držela přitisknutý k hrudi, znovu objevila svou sestru, o kterou nemohla nikdy přijít.

A nehodlala o tom mlčet.

TŘETÍ TÝDEN

Musíte začít znovu, říkají vám. Jenže život není jako desková hra a ztratit člověka, kterého jste měli rádi, není nikdy jako „začínat znovu“. Spíš musíte „pokračovat dál sami“.

Sully přišel o svou ženu. Zemřela po dlouhém kómatu. Podle nemocnice odešla během bouřky v první letní den. Sully byl ještě pořád ve vězení, do propuštění mu zbývalo devět týdnů. Když mu to oznámili, úplně otupěl. Jako by se dozvěděl o zkáze zeměkoule a stál při tom na Měsíci.

Myslel teď na Giselle neustále, přestože s sebou každá taková myšlenka přinášela stín jejich posledního dne, havárie, požáru a toho, jak se všechno v jednom jediném kodrcavém okamžiku změnilo. Na tom nezáleželo. Zahaloval se do smutných vzpomínek na ni, protože se to nejvíc blížilo pocitu, jako by byla pořád s ním. Urnu ve tvaru anděla postavil na poličku vedle pohovky, na níž ležel a spal Jules, kterému chyběly jen dva měsíce do sedmých narozenin.

Sully se sesunul do křesla. Na svobodu si stále ještě zvykal. Čekali byste, že po deseti měsících ve vězení si bude člověk volnost vychutnávat. Jenže tělo i mysl se přizpůsobí podmínkám, i těm strašlivým, a pořád nastávaly okamžiky, kdy Sully zíral do zdi stejně apaticky jako v zajetí. Musel si připomínat, že může vstát a vyrazit ven.

Natáhl se pro cigaretu a rozhlédl se po levném, neznámém bytě ve druhém patře bez výtahu. Topilo se tu radiátorem a za oknem bylo vidět hlouček borovic a úvoz vedoucí k potoku. Vzpomněl si, jak tam jako dítě chytával žáby.

Sully se vrátil do Coldwateru, protože jeho rodiče se během soudu a věznění starali o Julese a on mu nechtěl rozvracet život víc, než už rozvrácený byl. A kromě toho, kam by šel? Přišel o práci i vlastní domov. O všechny peníze ho připravili právníci. Pozoroval dvě veverky, jak se navzájem honí v koruně stromu, a namlouval si, že Giselle by se tu bývalo vlastně mohlo líbit, pokud by se přenesla přes místo, velikost, špínu a oprýskaný nátěr.

•••

Ze soustředění Sullyho vyrušilo zaklepání na dveře. Podíval se kukátkem. Na druhé straně stál Mark Ashton a v rukou nesl dvě tašky z obchodu. Mark a Sully byli v námořnictvu u stejné eskadry; ve stíhačkách létávali spolu. Sully ho od vynesení rozsudku neviděl.

„Ahoj,“ pozdravil Mark, když se dveře otevřely.

„Hoj,“ odpověděl Sully.

„Pěkný bydlení – pro teroristu.“

„Přijel jsi až z Detroitu?“

„Jo. Pustíš mě dovnitř?“

Krátce a neohrabaně se objali a Mark následoval Sullyho do hlavního pokoje. Uviděl Julese na pohovce a ztišil hlas.

„Spí?“

„Jo.“

„Přivezl jsem mu Oreo. Sušenky mají všechny děcka rádi, ne?“

Mark položil tašky mezi nevybalené krabice na kuchyňské lince. Všiml si popelníku plného cigaretových nedopalků a několika sklenic ve dřezu – malých skleniček, do jakých si člověk nalívá alkohol, ne vodu.

„Takže…“ začal.

Když neměl v rukou tašky, nic neodvádělo Markovu pozornost. Zadíval se Sullymu, svému starému leteckému parťákovi, do tváře; jeho chlapecký vzhled a udivený výraz připomínaly pohotovou středoškolskou fotbalovou hvězdu, kterou kdysi býval, jen teď hubenější a starší, obzvlášť kolem očí.

„V tomhle městě jsi vyrůstal?“

„Aspoň už víš, proč jsem odešel.“

„Jak to zvládáš?“

Sully pokrčil rameny.

„Víš, je to hrozný, co se stalo Giselle…“

„To jo.“

„Je mi to líto.“

„Jo.“

„Myslel jsem, že tě na pohřeb pustí.“

„,V námořnictvu platí pravidla námořnictva.‘“

„Obřad byl pěknej.“

„Slyšel jsem.“

„A co se toho ostatního týče…“

Sully zvedl zrak.

„Do háje s tím,“ řekl Mark. „Lidi vědí.“

Vědí, žes šel do vězení, pomyslel si Sully a v duchu tak dořekl nedokončenou větu. Nevědí, jestli sis to zasloužil.

„Zkoušel jsem se za tebou přijít podívat.“

„Nechtěl jsem, aby mě někdo viděl.“

„Klukům se to zdálo divný.“

„Na tom nesejde.“

„Sully…“

„Nechme to, ok? Už jsem vyprávěl, co se stalo. Milionkrát. Uvěřili něčemu jinýmu. Konec příběhu.“

Sully upřeně zíral na svoje ruce a tlačil pěsti proti sobě.

„Co máš v plánu dál?“ zeptal se Mark.

„Jak to myslíš?“

„Práci?“

„Proč?“

„Znám tu jednoho chlápka. Spolubydlící z vejšky. Volal jsem mu.“

Sully si přestal mnout klouby.

„Tys mu volal, ještě než jsme se viděli?“

„Budeš potřebovat peníze. Mohl by pro tebe mít práci.“

„Co bych dělal?“

„Obchodního zástupce.“

„Já nejsem obchodník.“

„To je snadný. Jenom zapisuješ zákazníky, necháváš si proplácet účty a dostáváš provize.“

„Co to je za podnik?“

„Noviny.“

Sully zamhouřil oči. „To si děláš srandu, ne?“ Pomyslel na všechny ty noviny, které psaly o jeho „nehodě“, na to, jak brzy dospěly k tomu nejjednoduššímu, nejukvapenějšímu závěru, jak navzájem přetiskovaly svoje slova, dokud ho úplně nezhltly a hladově se nevrhly na další story. Noviny od té doby nenáviděl. Nikdy už si žádné další nekoupil a ani to neměl v úmyslu.

„Aspoň tu budeš moct vyžít,“ řekl Mark.

Sully zamířil ke dřezu. Vypláchl skleničku. Přál si, aby Mark odešel a on si ji mohl naplnit, čím by chtěl.

„Dej mi na něj číslo, ozvu se mu,“ řekl Sully a dobře věděl, že to nikdy neudělá.

•••

Tess seděla se zkříženýma nohama na měkkých červených polštářích a vyhlížela z arkýřového okna na velký trávník před domem, který už týdny nikdo neposekal. Tohle byl dům, kde vyrůstala; pamatovala si, jak ještě jako dítě mívala ve zvyku se vždycky v létě ráno choulit přesně na tomhle místě a kňourat na svoji matku Ruth, která seděla u bridžového stolku, procházela si papíry a sotvakdy zvedla hlavu.

„Nudím se,“ říkávala Tess.

„Zkus jít ven,“ zamumlala Ruth.

„Tam není co dělat.“

„Tak venku nic nedělej.“

„Kdybych tak měla sestru.“

„Promiň, s tím ti nepomůžu.“

„Mohla bys, kdyby ses vdala.“

„Já už jsem vdaná byla.“

„Tady není co dělat.“

„Čti si třeba knížku.“

„Všechny knížky už mám přečtené.“

„Přečti si je znovu.“

Tak to pokračovalo dál a dál, konverzační potyčka, která se v určitých obměnách vracela zas a znovu po celé dospívání, vysokou školu a dospělost až do Ruthiných posledních let, kdy ji Alzheimer připravil o všechna slova a nakonec i o chuť mluvit vůbec. Ruth strávila své poslední měsíce v nehybném tichu, při kterém na svou dceru hleděla s hlavou nakloněnou na stranu, jako když dítě upřeně sleduje mouchu.

Jenže teď spolu hovořily znovu, jako kdyby smrt byla let, o němž si Tess myslela, že jím Ruth odcestovala pryč, ale pak zjistila, že ho nestihla. Před hodinou si spolu zase nevysvětlitelným způsobem volaly.

„To jsem já, Tess.“

„Panebože, mami. Já tomu pořád nemůžu uvěřit.“

„Já ti vždycky říkala, že si najdu nějaký způsob.“

Tess se skrze slzy usmála; vzpomněla si totiž, jak její matka, oddaná zdravé výživě, mívala ve zvyku žertovat, že i po smrti si ohlídá, jestli Tess jí přílohy.

„Byla jsi tak nemocná, mami.“

„Ale tady bolest neexistuje.“

„Tolik jsi vytrpěla…“

„Zlatíčko, poslouchej mě.“

„Jsem tu. Poslouchám.“

„Bolest, kterou v životě zažiješ, se tě ve skutečnosti nedotkne… ne tvého opravdového já… Jsme mnohem lehčí, než si myslíme.“

Už jen ta slova dala Tess blažený klid. Jsme mnohem lehčí, než si myslíme. Letmo pohlédla na jejich poslední společnou fotku, kterou držela v rukou, pořízenou na oslavě matčiných třiaosmdesátých narozenin. Bylo vidět daň, již si na ní nemoc vybrala – propadlé tváře, prázdný výraz, to, jak jí karamelový svetr zplihle visel na kostnatém těle.

„Mami, jak je tohle možné? Nepoužíváš přece telefon.“

„Ne.“

„Jak se mnou mluvíš?“

„Něco se stalo, Tess… Otevřel se průchod.“

„Průchod?“

„Prozatím.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

Dlouhá odmlka.

„Mami, jak dlouho to bude trvat?“

„Nebude.“

•••

Zázraky se v tichosti dějí každý den – na operačním sále, na rozbouřeném moři, když se u krajnice zničehonic vynoří neznámý chodec. Málokdy o nich zůstane nějaký důkaz. Záznamy si nikdo nevede.

Jednou za čas se ale stane, že někdo zázrak vytroubí do světa.

A to se pak začnou dít věci.

Tess Raffertyová a Jack Sellers si možná mohli svoje telefonáty nechat pro sebe, ale Katherine Yellinová ne. Kažte evangelium všemu stvoření, píše se v bibli.

Jednoho nedělního rána, třiadvacet dní od prvního záhadného coldwaterského telefonátu, tak pastor Warren stál před svým církevním shromážděním, listoval stránkami Písma a neměl ponětí o tom, že jeho svatostánek se zanedlouho navždycky promění.

„Čtěme v Matoušovi, kapitole jedenácté, verši dvacátém osmém,” oznámil a zamrkal. Text viděl rozmazaně a ruka se mu věkem třásla. Pomyslel na žalm: Nezamítej mě v čas stáří, neopouštěj mě, když pozbývám sil.

„Promiňte, vy všichni tady!“

Hlavy se otočily. Pastor Warren vykoukl přes brýle. V páté řadě stála Katherine. Měla na sobě černý klobouk s krempou a šaty levandulové barvy. V rukou svírala kus papíru.

„Pastore, omlouvám se. Duch Pána mě přiměl promluvit.“

Pastor Warren polkl. Bál se, kam tohle povede.

„Katherine, posaď se, prosím…“

„Tohle je důležité, pastore.“

„Teď není…“

„Stala jsem se svědkem zázraku!“

Lavicemi zašumělo zalapání po dechu.

„Katherine, Pán je s námi všemi, ale tvrdit, že se stal zázrak…“

„Stalo se to před čtrnácti dny.“

„… je velice vážná věc…“

„V kuchyni, v pátek ráno.“

„… o níž by mělo rozhodovat vedení církve.“

„Zatelefonovala mi…“

„Opravdu musím trvat na tom, aby…“

„… moje zemřelá sestra!“

Další zajíknutí. Všichni jí teď věnovali pozornost. Ve svatostánku zavládlo takové ticho, že bylo slyšet, jak rozkládá papír.

„Byla to Diane. Mnozí jste ji znali. Zemřela před dvěma lety, ale její duše žije v nebi. Řekla mi to!“

Pastor Warren úporně přemáhal třas. Ztratil kontrolu nad kazatelnou, což v duchu považoval za provinění toho nejhoršího druhu.

„Poprvé jsme spolu mluvily tehdy v pátek ráno,“ pokračovala Katherine, četla stále hlasitěji a hřbetem ruky si otírala slzy. „Bylo to v 10:41 dopoledne. Další pátek v 11:14 a minulý pátek dvě minuty po sedmé večer. Říkala moje jméno… Povídala: ,Kath, přišel čas to všem říct. Čekám na tebe. Všichni čekáme.‘“

Otočila se k zadní části modlitebny. „Všichni čekáme.“

Shromážděním se rozeznělo mumlání. Pastor Warren z kazatelny sledoval, jak se věřící na svých sedadlech naklánějí, jako kdyby se mezi nimi proháněl vítr.

Zaklepal rukou o čtecí pult. „Musím na tom trvat!“ Zaklepal znovu. „Prosím, vy všichni!“ Další zaklepání, tentokrát hlasitěji. „Se vší úctou ke člence našeho shromáždění, nemůžeme vědět, zda to doopravdy…“

„Je to doopravdy, pastore!“

Ze zadní části kostela se ozval nový hlas. Byl hluboký a chraplavý, a když se všechny hlavy otočily, uviděly vysokého a statného může v hnědém sportovním saku, jak stojí a svoje velké ruce má položené na opěradle lavice před sebou. Byl to Afroameričan Elias Rowe, dlouholetý člen shromáždění, který provozoval stavební firmu. Nikdo si nevzpomínal, že by kdy nahlas hovořil k tolika lidem – až doposud.

Uhýbal očima. Když promluvil znovu, jeho hlas zněl takřka posvátně.

„Mně taky volali,“ pronesl.

ČTVRTÝ TÝDEN

Nikdo neví jistě, kdo vynalezl telefon. Americký patent sice náleží skotskému rodákovi Alexanderu Grahamu Bellovi, ale mnozí věří, že ho ukradl americkému vynálezci jménem Elisha Gray. Jiní tvrdí, že zásluhu má Ital Mazetti nebo Francouz jménem Bourseul nebo Němec Reis nebo jiný Ital jménem Meucci.

Málokdo však pochybuje o tom, že všichni tihle muži se kolem poloviny devatenáctého století zabývali myšlenkou přenosu hlasových vibrací z jednoho místa na druhé. Úplně první telefonní konverzace mezi Bellem a Thomasem Watsonem, kteří stáli ve dvou různých pokojích, ale obsahovala slova: Přijď. Chci tě vidět.

V nesčetných telefonních rozhovorech od té doby nemívají lidé k podobnému pojetí nikdy daleko. Přijď. Chci tě vidět. Netrpěliví milenci. Přátelé na dálku. Prarodiče hovořící s vnoučaty. Hlas v telefonu svádí, láká, probouzí chuť. Přijď. Chci tě vidět.

Právě to řekl Sully Giselle, když s ní mluvil naposledy.

V 6:00 ráno ho v jeho washingtonském hotelovém pokoji probudil vyšší důstojník Blake Pearson, který měl letět se stíhačkou F/A-18 Hornet zpátky k západnímu pobřeží. Bylo mu špatně. Nezvládl by to. Vzal by to Sully místo něj? Kdyby chtěl, mohl by se zastavit v Ohiu, na pár hodin se vidět s Giselle – byla tam s Julesem na návštěvě u svých rodičů – a pak pokračovat dál. Sully na to rychle kývl. Znamenalo to přestávku ve dvou týdnech rezervní služby. Nečekaná rodinná návštěva za ty dlouhé hodiny letu stála.

„Ty bys tu mohl být ještě dneska?“ zeptala se Giselle ospale, když jí tu novinku zavolal.

„Jo. Tak za čtyři hodiny.“

„Vážně se ti chce?“

„Jasně. Chci tě vidět.“

Kdyby byl býval věděl, co se toho dne stane, všechno by byl změnil, nikdy by nebyl odletěl, nemluvil by s Blakem, ani by nevstal. Místo toho jeho poslední telefonát s Giselle skončil víceméně stejně jako ten vůbec první.

„Taky tě chci vidět,“ řekla.

•••

Sully nad tím teď přemýšlel, zatímco otáčel klíčkem v zapalování otcova buicku, devět let starého auta, které většinu času stálo v garáži. Bylo to naposledy, co pilotoval letadlo. Naposledy, co viděl letiště. Naposledy, co slyšel hlas svojí ženy. Taky tě chci vidět.

Vyjel z příjezdové cesty u domu svých rodičů a zamířil do Lake Street, hlavního městského tahu vedoucího kolem banky, pošty, pekařství a restaurace. Chodníky byly vylidněné. Ve dveřích obchodu stál jeho majitel s koštětem v ruce.

V Coldwateru bydlelo natrvalo jen pár tisíc lidí. Letní turisté, kteří sem jezdívali rybařit k jezeru, byli teď pryč. Stánek se zmrzlinou byl zabedněný a zavřený. Většina měst v severním Michiganu se s příchodem podzimu rychle zavírala, jako by se chystala na zimní spánek.

Sullymu došlo, že na hledání práce to není nejlepší doba.

•••

Amy Pennová doufala, že to bude něco velkého. Když ji televizní stanice požádala, jestli by mohla vzít práci na pár dní v týdnu, říkala si jo, bezva, politika – nebo ještě líp, soud – cokoli, co by ji mohlo vytáhnout z bažiny víkendových zpráv. Bylo jí jednatřicet, takže už v oboru nebyla nováčkem (ačkoli jí přátelé tvrdívali, že je dost hezká na to, aby jí lidé hádali pětadvacet), a aby dostala lepší práci, potřebovala lepší příběhy. Jenže pořádné příběhy se ve víkendových zprávách v okrese Alpena, vyhrazených převážně fotbalovým zápasům, charitativním pochodům a festivalům nejrůznějšího ovoce, hledaly těžko.

„Tohle by pro mě mohl být průlom,“ vykládala rozrušeně svému snoubenci, architektu Rickovi. To bylo ve čtvrtek večer. Jenomže uprostřed pátečního dopoledne, poté, co vstala brzy, rozhodla se pro světlezelený kostým, vyfoukala si svou asymetrickou kaštanovou ofinu a nalíčila se trochou řasenky a výraznou rtěnkou, seděla Amy v budově stanice v kanceláři bez oken a poslouchala historku jako vystřiženou z víkendových relací.

„V Coldwateru je žena, která tvrdí, že jí telefonuje její mrtvá sestra,“ vysvětloval Phil Boyd, ředitel zpravodajství.

„Fakt?“ odvětila Amy, protože co se na to dá říct jiného? Zadívala se na Phila, zavalitého muže s neupraveným nazrzlým plnovousem, který Amy připomínal Vikinga, a uvažovala, jestli to myslí vážně – s tím příběhem, ačkoli totéž by se dalo poznamenat i k plnovousu.

„Kde je ten Coldwater?“ zeptala se.

„Asi devadesát mil na západ.“

„Odkud o těch telefonátech víme?“

„Oznámila to v kostele.“

„Jak lidi reagovali?“

„To je to, co máš zjistit.“

„Takže bych měla s tou ženou udělat rozhovor.“

Phil pozdvihl obočí. „Tomu říkám začátek.“

„Co když je bláznivá?“

„Prostě přivez tu nahrávku.“

Amy přelétla pohledem svoje nehty. Na tuhle schůzku si je zvlášť upravila.

„Ty víš, že to není pravda, Phile.“

„Lochnesská příšera taky ne. A kolik toho o ní v novinách vyšlo, hm?“

„Fajn. Ok.“

Amy vstala. Odhadovala, že celou tu story odepíšou, jakmile se ukáže, že je k smíchu.

„Co když je to ztráta času?“

„Není to ztráta času,“ opáčil Phil.

Teprve poté, co odešla, uhodla Amy, co měl na mysli: Není to ztráta času, protože to děláš ty. Nevyužívali přece nikoho důležitého.

•••

Co jí Phil neprozradil, a na co se Amy nenapadlo zeptat, bylo to, jak se stanice Nine Action News dozvěděla o události, jež se odehrála tak daleko.

Stalo se tak díky dopisu, který záhadným způsobem přistál na Philově pracovním stole. Dopis nebyl podepsaný a neměl uvedenou zpáteční adresu. Napsaný na stroji s dvojitým řádkováním sděloval jenom tohle:

Žena se stala vyvolenou. Dar nebes zemi. Bude to největší příběh na světě. Coldwater, Michigan. Zeptejte se služebníka Božího. Jeden telefonát všechno potvrdí.

Jako ředitel zpravodajství byl Phil na dopisy šílenců zvyklý. Většinou je ignoroval. Jenže Alpena není trh, kde člověk zahazuje „největší příběh na světě“, přinejmenším ne takový, co by mohl zlepšit ratingy, na nichž Philova práce závisela.

Vytáhl proto seznam kostelů v Coldwateru a zkusil pár telefonátů. První dva měly hlasovou schránku. Ale na třetí pokus, v kostele Sklizně naděje, sluchátko zvedla sekretářka a – zeptejte se služebníka Božího – Phil poprosil, zda by mohl mluvit s odpovědným duchovním.

„Jak jste se to dozvěděl?“ řekl překvapený pastor.

•••

Telefon dnes člověka zastihne všude. Ve vlaku, v autě, když zazvoní v kapse u kalhot. K okruhu jsou připojena velkoměsta, městečka, vesnice i beduínské stany, a dokonce i obyvatelé těch nejodlehlejších míst na světě můžou k uchu přiložit sluchátko a povídat si.

Ale co když dostupní být nechcete?

Elias Rowe slezl ze žebříku a popadl desky. Kvůli studenému počasí se jeho stavební práce brzy přesunou dovnitř a tahle přestavba byla jednou z mála zakázek, z nichž bude mít peníze, až přijde zima.

„V pondělí můžeme začít se sádrokartonem,“ řekl.

Majitelka domu, žena jménem Josie, zavrtěla hlavou. „Celý víkend tu mám rodinu. Odjedou až v pondělí.“

„Tak v úterý. Zavolám to svým lidem.“

Elias vzal do ruky svůj mobil. Všiml si, že na něj Josie zírá.

„Eliasi, opravdu vám… víte co?“

„Nevím, co to bylo, Josie.“

Zrovna v tu chvíli začal telefon vibrovat. Krátce se po sobě podívali. Elias se otočil zády a přihrbil se, když hovor přijímal. Ztišil hlas.

„Haló? … Proč mi voláte? … Přestaňte. Ať jste kdokoli. Už mi nikdy nevolejte!“

Stiskl červené tlačítko tak silně, až se mu telefon vysmekl z dlaně a spadl na podlahu. Josie pohlédla na jeho veliké ruce.

Třásly se.

•••

Ve městě Coldwater stojí pět kostelů: katolický, metodistický, baptistický, protestantský a ekumenický. Za celý Warrenův život se představitelé všech pěti skupin nikdy nesetkali.

Až doposud.

Kdyby Katherine Yellinová onoho nedělního rána nepovstala, to, co se v Coldwateru odehrálo, by prošlo jako tolik jiných zázraků, v tichosti, zahalené šeptandou.

Jakmile se však zázrak vyjeví lidem, věci se začnou měnit. Lidé si o tom povídali – hlavně ti, co chodili do kostela. Proto se teď pět duchovních shromáždilo ve Warrenově kanceláři a sekretářka, paní Pulteová, jim nalévala kávu. Pastor Warren si letmo prohlédl jejich obličeje. Byl přinejmenším o patnáct let starší než všichni ostatní.

„Můžete nám říci, pastore,“ začal katolický kněz, otec William Carroll, rázný muž s kolárkem, „kolik lidí bylo v tu neděli na bohoslužbě?“

„Možná stovka,“ odpověděl Warren.

„A kolik z nich slyšelo tvrzení té ženy?“

„Všichni.“

„Vypadali, že jí věří?“

„Ano.“

„Mívá halucinace?“

„Ne.“

„Bere nějaké léky?“

„Nemyslím si.“

„Takže se to opravdu stalo? Někdo jí telefonoval?“

Warren zavrtěl hlavou. „Nevím.“

Metodistický kazatel se předklonil. „Tenhle týden jsem měl sedm schůzek a na každé z nich se mě ptali, jestli je možné kontaktovat nebesa.“

„Moji lidé,“ dodal protestantský duchovní, „se mě ptají, proč se to stalo ve Warrenově kostele a ne v našem.“

„To ti moji také.“

Pastor Warren se rozhlédl kolem stolu a viděl, že všichni duchovní mají zvednutou ruku.

„A vy říkáte, že sem na příští týden poslali někoho z televize?“ zeptal se otec Carroll.

„Říkal to producent,“ odpověděl pastor Warren.

„Dobrá.“ Otec Carroll složil dlaně k sobě. „Otázka zní, co s tím hodláme dělat?“

•••

Jediná věc, která je strašidelnější než opustit maloměsto, je neopustit ho nikdy. Sully to kdysi řekl Giselle, když jí vysvětloval, proč šel na univerzitu do jiného státu. Tehdy si myslel, že se nikdy nevrátí.

Ale teď tady byl, zpátky v Coldwateru. V pátek večer nechal Julese doma u svých rodičů („Dneska ho pohlídáme,“ řekla mu matka, „odpočiň si.“) a zašel do baru s názvem Pickles, kam se kdysi se spolužáky ze střední snažívali proklouznout. Posadil se na židli v koutě a objednal si slané krekry a whisky, jednu a potom další a pak ještě jednu. Když dopil, zaplatil a odešel ven.

Poslední tři dny strávil sháněním práce. Nic. Příští týden to zkusí ve městech poblíž. Zapnul si bundu a obešel pěšky několik bloků, okolo nesčetných pytlů se suchými hnědými listy, které čekaly na odvoz. V dálce spatřil světla. Zaslechl ozvěnu davu. Protože se mu nechtělo jít domů, vydal se tím směrem, až došel k fotbalovému hřišti u střední školy.

Hrál jeho starý tým, Coldwater Hawks v šarlatovo-bílých dresech. Na zrovna dobrou sezónu to nevypadalo. Stání byla ze tří čtvrtin prázdná a obecenstvo tvořily hlavně rodiny, jejichž děti pobíhaly po schodech a rodiče se s pomocí dalekohledů snažili najít v houfu hráčů svoje syny.

Sully fotbal hrával jako teenager. Hawks ani tehdy nebývali o nic lepší. Coldwater byl menší než ostatní školy, s nimiž hrával, a většinu let měl štěstí, pokud se mu vůbec podařilo postavit družstvo.

Blížil se ke stáním. Mrkl na skóre. Ve třetí čtvrtině ztrácel Coldwater tři body. Zabořil ruce do kapes bundy a sledoval hru.

„Hardingu!“ zahulákal kdosi.

Sully ztuhl. Alkohol mu otupil smysly a on zapomněl na pravděpodobnou možnost, že ho pozná někdo ze staré školy – dokonce i po dvaceti letech. Mírně pootočil hlavu a snažil se prohlédnout si dav, aniž by byl nápadný. Možná se mu to zdálo. Vrátil se pohledem zpátky k hřišti.

„Geronimo!“ zavolal se smíchem někdo jiný.

Sully polkl. Tentokrát se neotočil. Asi minutu stál naprosto nehybně. Potom odešel pryč.

Koniec ukážky

Table of Contents

TÝDEN, KDY SE TO STALO

DRUHÝ TÝDEN

TŘETÍ TÝDEN

ČTVRTÝ TÝDEN

PÁTÝ TÝDEN

ŠESTÝ TÝDEN

O ČTYŘI DNY POZDĚJI

SEDMÝ TÝDEN

O TŘI DNY POZDĚJI

OSMÝ TÝDEN

DEVÁTÝ TÝDEN

O ČTYŘI DNY POZDĚJI

DESÁTÝ TÝDEN

JEDENÁCTÝ TÝDEN

O DEN POZDĚJI

DVANÁCTÝ TÝDEN

O DVA DNY POZDĚJI

TŘINÁCTÝ TÝDEN

ČTRNÁCTÝ TÝDEN

PATNÁCTÝ TÝDEN

ŠESTNÁCTÝ TÝDEN

DEN VYSÍLÁNÍ

PO PŮLNOCI

NÁSLEDUJÍCÍ DEN

O DVA DNY POZDĚJI

O DVA MĚSÍCE POZDĚJI

POZNÁMKA AUTORA

PODĚKOVÁNÍ