Lisa Ballantyne

Malá lhářka

Originální název: Little Liar

Vydáno u Piatkus, London 2018

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2018 by Lisa Ballantyne

The moral right of the author has been asserted.

All characters and events in this publication, other than those clearly in the public domain, are fictitious and any resemblance to real persons, living or dead, is purely coincidental.

All rights reserved.

Translation © Michaela Martinová, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9832-7 (epub)

ISBN 978-80-243-9833-4 (mobi)

Velké díky za finanční podporu Creative Scotland, bez níž by tento román nemohl vzniknout.

ČÁST PRVNÍ

„Světlo, které je pozitivní, drží nadvládu nad temnotou, která je negativní.“

Joseph Mallord William Turner

1

Angela

Bojuj, bojuj, bojuj.

Angela sklopila pohled ke kloubům na prstech a všimla si, že jsou rudé. Nebyla to její krev. Rychlostí blesku se kolem nich seběhlo obecenstvo, patnáctiletí kluci odstrčili stranou dvanáctia třináctileté spolužáky z jejího ročníku. Zástup lidí kolem ní pulzoval v jednolitém tempu. Boxerský ring, v němž stála, měl jenom tři čtyři stopy na šířku. Ostatní děcka se namáčkla tak blízko, jak jen to šlo, lezla si vzájemně na ramena a tahala se za batohy, ale zároveň se držela zpátky a dávala prostor násilí, takže se kroužek kolem Angely stahoval a rozšiřoval jako oční zornička. Holčičí bitka byla vždycky senzační podívaná, a ještě lepší, pokud šlo o bitku skutečnou.

A tahle skutečná byla. Nezačala ji, ale hodlala ji ukončit. Chtěla dát Jasmine lekci.

Jasmine proudila z nosních dírek krev a oči jí slzely, ačkoli se nezdálo, že by opravdu brečela. To Angela hodlala brzo napravit. Popadla ji za vlasy a přitlačila hlavou k zemi. Bylo snadné chytit Jasmine za vlasy, protože je měla husté a chundelaté. Jakmile byla na zemi, Angela do ní začala kopat. Jasmine se stočila do klubíčka a přikryla si obličej lokty a rukama, takže ji Angela vší silou kopla do stehen. Nakopla ji tak silně, že náraz ucítila až ve své kyčli, ale ani to nestačilo. Chtěla jí dát pořádně za vyučenou.

Angela uslyšela hluboké mužské hlasy a věděla, že dorazili učitelé, aby je od sebe odtrhli. Neměla moc času. Znovu popadla hrst Jasmininých vlasů a zároveň dupla na dívčina bedra, čímž přišpendlila její tělo k zemi. Zatnula zuby a zatáhla, jak nejsilněji mohla, právě když se hlouček kolem ní rozestoupil.

Jeden z učitelů ji odvlekl stranou, zatímco druhý poklekl, aby se postaral o Jasmine, která teď ječela a svíjela se na zemi. Angele se točila hlava, cítila se šťastná, jako v rauši. Nepoznala učitele, který ji za loket odváděl do hlavní budovy. Všechny končetiny jí ztěžkly, a tak se s vítězným úsměvem na rtech nechala vést.

„Posaď se,“ přikázal jí učitel, když došli do chodby, kde se nacházela ředitelna. Angela byla na téhle škole teprve druhým rokem, ale tuhle chodbu už znala až moc dobře. Poslechla a posadila se. Nezáleželo na tom. Pokrčila rameny na znamení, že je jí to jedno. V pěsti svírala chomáč Jasmininých světle hnědých kudrnatých vlasů. Sehnula se a při podrobnějším prozkoumání zjistila, že mají na koncích krev. Vytrhla jí je i s kořínky.

Kdyby tak pro ni přijel táta, ale samozřejmě dorazila matka.

O hodinu později už seděly s mámou bok po boku u stolu v ředitelně. Ředitel se jmenoval pan Pickering a Angela si všimla, že má na světle modré košili skvrnu od jídla. Croydonskou akademii navštěvovala teprve něco přes rok a tohle bylo podruhé, kdy byla v Pickeringově kanceláři. Plácla sebou na židli a poslouchala, jak ředitel pořád dokola mele a mele.

„Angela šikanuje ostatní děti,“ prohlásil pan Prickering s úzkými rty pevně stisknutými k sobě, „a na Croydonské akademii šikanu netolerujeme. Jde už o třetí případ naprosto nepřijatelného násilného chování k jiným studentům a tentokrát Angela překročila veškeré meze. Žákyně, kterou napadla, potřebovala lékařskou péči a měla by plné právo vznést proti ní obvinění z trestného činu. A mohlo to být ještě mnohem horší, kdyby zaměstnanci školy nezasáhli včas.“

Angelina matka páchla po cigaretách. Nejspíš si jednu dala cestou sem, když šla pěšky od autobusu ke škole. Vždycky smrděla víc, když si venku dala cigáro.

„Co k tomu řekneš, Angelo?“ zeptala se jí máma a otočila se k ní. Vždycky před učiteli hrála pěkné divadýlko a úplně změnila hlas.

Angela pokrčila rameny a odvrátila se. Slyšela, jak si matka lehce povzdychla.

Ozval se zvuk, jak pan Pickering přesouval papíry po stole. „Musím poznamenat, že Angelino chování a školní prospěch byly v prvním ročníku téměř ukázkové.“

„Jo, byla první ve třídě. Ale předpokládám, že v prváku mají lehčí učivo…“

To bylo pro Donnu typické. Pokud se Angele dařilo, tak proto, že práce byla snadná. Když se jí vedlo špatně, mohla si za to sama.

„To ovšem nevysvětluje tu extrémní změnu v prospěchu a v chování.“

Bavili se o ní, jako by tam ani neseděla.

„Máš pro to nějaké vysvětlení, Angelo?“ Pan Pickering povytáhl obočí a čekal na odpověď. Vlasy měl šedivé, ale obočí stále černé, takže to vypadalo, jako by si nalepil falešné.

Angela se zahleděla na svoje nehty s oprýskaným lakem. Nehtem u palce se ho pokoušela seškrábat ještě víc. Ruce měla stále ušpiněné ze rvačky.

„To bude nejspíš tou pubertou, nemyslíte?“ poznamenala matka do ticha.

„Ale tobě ještě není třináct, že ne, Angelo?“ zeptal se pan Pickering, přičemž trochu zvýšil hlas, jako by měla problémy se sluchem.

Proč neustále opakoval její jméno? Angelo, Angelo, Angelo. Copak neví, jak se jmenuje?

„Brzo jí třináct bude, ale dneska všechno začíná dřív, nemám pravdu?“ odpověděla matka za ni.

„Doma žádné problémy nejsou?“ podíval se na obě dvě přes obroučky brýlí. Angela si nebyla jistá, na koho tentokrát mluví, a tak s pohledem upřeným na matku raději mlčela.

„Nahoru dolů, jako normálně, však to znáte. Nedávno jsem se rozešla s jejím otcem, ale proběhlo to v docela přátelském duchu.“

Stále mluvila tím přihlouplým hlasem, ale čím dál pronikavěji. Matka ráda předstírala, že všechno je v pořádku, ačkoli už to byl rok, co od nich táta odešel.

Znovu se začali bavit o ní a Angela se zadívala na svoje boty. Bezpečné prostředí pro žáky i zaměstnance. Nulová tolerance. Tresty. Bla, bla, akorát blbý kecy.

Chtěla umřít. Prostě a jednoduše chtěla umřít.

„Takže,“ prohlásil pan Pickering s takovou konečností, že to donutilo Angelu vzhlédnout. „Mluvil jsem o tom se služebně staršími kolegy a rozhodli jsme se vyloučit Angelu na dva dny. Důvodem vyloučení je nepatřičné chování, šikana a násilí vůči jinému žákovi.“

Bla, bla, bla.

Cestou domů autobusem byla matka víc naštvaná proto, že musela odejít z práce dřív, než kvůli násilnostem a vyloučení. Venku pršelo a v autobuse to páchlo provlhlým oblečením.

„Zrovna mě povýší a ty začneš takhle vyvádět. To je potřetí během skoro tří měsíců, co jsem musela odejít z práce a letět do školy.“

Namlouvala si, že je nějaký perspektivní pracovník, a ne finanční referentka na vysoké škole. Podle toho, jak to znělo, musela být ta její přihlouplá práce pěkná nuda. Angela prohrabala školní tašku a našla napůl snědený sáček želatinových bonbonů Haribo. Shrbila se na sedadle a začala je žvýkat. Intenzivní sladká chuť a gumová textura ji uklidňovaly.

„Kdes to vzala?“

„Koupila jsem je, Donno.“

„Už jsem ti povídala, ať mi takhle neříkáš. Za co sis je koupila?“

„Táta mi dal v sobotu peníze.“

Matka ostře vydechla nosem. Angela se usmála a vložila si do pusy další dva bonbony naráz.

„No, určitě by sis neměla kupovat sladkosti, to je jisté. Měla by sis dávat pozor, mladá dámo. Tloustneš a nevypadá to moc pěkně.“

Angela si nacpala do úst další tři bonbony, otočila se čelem k matce a několik vteřin žvýkala s otevřenou pusou. Její nálada však klesla pod bod mrazu a příval cukru už jí neposkytoval takovou útěchu. Jako kdyby právě Donna se svými tlustými stehny, oblečením z druhé ruky a podomácku obarvenými vlasy byla ta nejvíc sexy kočka ve městě. Není divu, že táta odešel. Vůbec se nesnažíš, slyšela ho jednou Angela říkat matce, když poslouchala z horního patra.

Oknem autobusu pozorovala obchody, které míjeli na Portland Road: Star Café Sandwich Bar, kadeřnictví Diva Cuts, Morleyho kuřecí burgery a žebra, Portlandská vína. Autobus pomalu okopíroval zelenou křivku Ashburtonského parku.

„No, stejně máš domácí vězení,“ pokračovala matka.

„Až do konce týdne žádný tablet, žádný telefon a žádné sladkosti.“

Co je komu po tom?

Vystoupily z autobusu a v dešti se pěšky doploužily domů. Od té doby, co táta odešel, Angela svůj domov nenáviděla. Voněl jinak.

Pohodila batoh na zem a zdvihla ruce k obličeji. Byly cítit po krvi a bonbonech Haribo, slaně a sladce.

Chtěla umřít. Prostě a jednoduše chtěla umřít.

„Proč tam tak stojíš? Pověs si kabát a ukliď si věci. Co se to s tebou děje?“

„Ty se se mnou děješ,“ zaječela Angela náhle, tak nahlas, jako by jí ten zvuk vycházel až z břicha. Cestou ven jí výkřik poškrábal hrdlo a vehnal slzy do očí.

Cítila se, jako by se uvnitř ní schovávala nějaká zrůda. Jako kdyby měla dvě části – vnitřní část a vnější ulitu. Ta ulita však byla tenčí než vaječná skořápka, takže jí neposkytovala dostatečnou ochranu. Každou chvíli se její vnitřní já prodralo ven a ostatní lidé viděli, jaká doopravdy je, a všichni ji nenáviděli stejně, jako se nenáviděla ona sama.

Matka, která byla doteď příliš unavená, než aby se dokázala zlobit, se zprvu zatvářila šokovaně, ale potom se její obličej připravil na boj – zamračila se a stiskla rty tak, až jí zbělely. Angela stála a čekala, potřebovala, aby Donna nějak zareagovala. Doufala, že matčina odezva bude dost silná na to, aby se vyrovnala její vlastní zuřivosti, která z ní jenom prýštila.

Zuřivost – to bylo ono – ta ji ovládala. To kvůli ní zbila hubenou hloupou Jasmine, až krvácela, a vyrvala jí vlasy. Zuřivost – to kvůli ní odmítala mít dál samé jedničky. Nešlo o to, že by vyšší stupeň školy byl moc těžký nebo že by se jí zbláznily hormony. Šlo o to, že zuřila.

Jak tam tak stály proti sobě, veškerý vztek, který se v Donně nashromáždil, se zase pozvolna vytrácel a v očích se jí zaleskly slzy. „Proč jsi taková? Proč musíš být taková? Zůstala jsem na všechno sama, ale vděku se nedočkám. Svého tátu miluješ, ale co já?“

„On miluje mě,“ vykřikla Angela znovu. Její skřípavý, drsný hlas udeřil v předsíni jako sevřená pěst.

Skutečný pláč. Teď se Donna doopravdy rozbrečela. Angela nesnášela, když matka brečela – její ústa se zkroutila do strašlivého tvaru, jako by je někdo roztrhnul.

„Ano, jeho miluješ. Když jsi s ním, jsi jako med. A jak se chováš ke mně? Jako k poslední služce.“

„Nenávidím tě!“ zaječela Angela. Už i konečky prstů ji zuřivostí svědily a mravenčily, chtěla se znovu prát, chtěla rvát vlasy a rozbíjet ústa, chtěla kopat a mlátit a řvát.

„Taky tě nenávidím. Jsi odporná zrůda. Běž do svého pokoje a zůstaň tam.“

To stačilo.

Byla to přesně ta síla, jakou Angela potřebovala, ale ne to, co chtěla. Chtěla něco fyzického. Aby s ní matka zatřásla nebo jí vrazila facku. Chtěla tvrdost, přízemní živočišnost. Ale to, co dostala, jí stačilo. Donna ji nenáviděla. Ačkoli už měla nějakou dobu podezření, nikdy ji ta slova neslyšela pronést nahlas. Uklidnilo ji to. Posílilo to její odhodlání.

Chtěla umřít.

Prostě. A. Jednoduše. Chtěla. Umřít.

Odešla nahoru do svého pokoje a práskla ze sebou dveřmi. Zamířila do vzdáleného rohu místnosti, sedla si na zem a objala si nohy. Natlačila si kolena přímo do očních důlků. Měla ráda ta zářivá světélka, která se jí objevila před očima, a bolest uprostřed hlavy. Po chvíli se musela narovnat a nadechnout. Dělávala to od malička, ale teď bylo její břicho tak tlusté, že jí bránilo v dýchání. Poslední dobou hodně přibrala. Byla to pravda, ale jí na tom nezáleželo. Chtěla být silná. Chtěla, aby se lidé odvraceli, až ji uvidí. Chtěla, aby každý viděl tu zrůdu, která se v ní skrývá.

Podívala se na stěny svého pokoje vyzdobené jejími vlastními kresbami a malbami. Když byla na základce, vyhrála celostátní cenu za kresbu plameňáka. Diplom visel zarámovaný na zdi spolu s obrovským portrétem Katy Perry o velikosti plakátu, který Angela namalovala během výtvarné výchovy v prvním ročníku na Croydonské akademii. Nebyl dokonalý, jak poznamenala učitelka, ale jakmile ho dokončila, nahrnuly se kolem ní ostatní děti ze třídy a říkaly, jak je úžasný. Kdykoli se Angela na ten portrét podívala, vzpomněla si, jaký je to pocit vytvořit něco obdivuhodného. Bylo to jako láska – nebo alespoň takové, jak si lásku představovala.

Po čtyřech dolezla do postele a vytáhla svoji starou hrací skříňku, kterou schovávala pod ní. Skříňka už nevydávala žádný zvuk, ale pořád v ní byla maličká baletka upevněná na pružince – ačkoli ani ona už netančila. Uvnitř skříňky ležel diamantový prsten navlečený na řetízku.

Stejně jako už tolikrát předtím nechala Angela sklouznout prstýnek na prst, aby ho mohla obdivovat. Pohybovala prsty na všechny strany a pozorovala, jak se kroužek blýská. Přestože jí prsty ztloustly, pořád jí byl moc velký. Rozepnula háček řetízku a připnula si ho na krk, pak sevřela diamant v pěsti a přitiskla si ho na srdce. Diamant byl nejdražší šperk. Ten prsten znamenal, že je milovaná. To, aby ji někdo miloval, si přála víc než cokoli jiného. Ale nebylo to takové, jak očekávala. Láska ji naprosto šokovala. Připadala si, jako by jí někdo držel hlavu pod vodou.

V hrací skříňce bylo také balení třiceti tablet aspirinu, které si vzala z kuchyně minulý týden. Šetřila si je pro chvíli, jako byla tahle. Vyloupala je z platíčka na přikrývku přehozenou přes postel. Když byly všechny venku, nabrala je do dlaně. Vzhlédla ke svým kresbám na zdech a uvažovala, jestli to vážně dokáže udělat. Potom si však vzpomněla, že ji matka nenávidí.

Se stejně nutkavou potřebou, s jakou jedla želé bonbony v autobusu, si Angela nepřítomně naházela do úst jeden prášek za druhým a zapila je vyprchanou colou, která stála na prádelníku od včerejška. Na několik posledních tablet jí však nezbylo a dvě se jí zasekly v krku, takže rychle běžela do koupelny a pila vodu přímo z kohoutku, aby je spláchla.

Vrátila se do svého pokoje, rozsvítila a stále oblečená se stočila v posteli do klubíčka. Diamantový prstýnek si přitiskla k hrudi.

Nenechala žádný vzkaz. Takhle to bylo v pořádku.

Narodíte se a potom… zemřete.

2

Nick

Byl pátek jako každý jiný. Marina omývala čerstvé krevety, zatímco Nick nahoře koupal děti. Lahev Rioji už byla otevřená, aby víno trochu vydechlo, a kuchyní se linula vůně česneku. Na sporáku už ve šťávě z rajčat a cibule bobtnala rýže na Marininu vyhlášenou paellu. V pátek se vracela z práce kolem šesté a oba rádi zůstávali doma. Uložili děti brzo do postele, aby si mohli odpočinout a v klidu si popovídat. V pátek večer se mohli věnovat jeden druhému. Byla to jejich nejoblíbenější část týdne. Nick nakrmil děti těsně předtím, než Marina dorazila domů. V pět spořádaly rybí prsty s pečenými fazolemi a teď se společně koupaly. Čtyřletá Ava dělala koláčky z mýdlové pěny a Nick předstíral, že je jí.

„Es delicioso,“ zazubila se Ava, drobná ramínka samou radostí vytažená až k uším. Obě děti byly bilingvní. Nedodržovali nijak přísná pravidla, ale Marina se snažila mluvit na ně jenom španělsky a Nick se držel angličtiny. Ava ještě občas míchala oba dva jazyky dohromady.

Šestiletý Luca si na hlavě z mokrých vlasů vytvaroval indiánské číro.

„Tati?“ oslovil ho Luca, náhle s vážnou tváří. S vlasy stále vztyčenými do pozoru studoval svoji ruku. „Jak to, že se mi prsty na koncích vždycky celé zkrabatí?“

„To proto, že kůže ve vodě změkne,“ odpověděl Nick, ale na syna se radši nepodíval a dál Avě jemně umýval vlasy šamponem. Byla to další z Lukových otázek, na kterou si nebyl jistý, jak odpovědět. Kdyby odpověděl moc podrobně, Luca by mu položil další, ještě těžší otázku. Nick napěnil Aviny tmavé kudrny.

„To bolí!“ vykřikla a do očí jí vhrkly slzy. Rychle však zase zmizely. „Ubližuješ mi.“

„Promiň.“

Marina byla od přírody jemná. Tvrdila, že Nick si neuvědomuje svoji vlastní sílu.

„Nesnáším tě,“ prohlásila Ava mrzutě, ale aspoň už nebrečela.

„Nesnášet se neříká,“ opravil ji Luca mechanicky.

„No, já tě miluju,“ odpověděl Nick reflexivně a použil jednu z Aviných plastových krabiček, které sloužily jako plechovky na pěnové koláčky, aby jí opláchl vlasy.

„Tati?“ ozval se Luca a soustředěně se zamračil.

„Hm?“

„Víš, že máme všichni v rodině hnědý oči…“

„Jo.“

„Ale ty máš blonďatý vlasy a já, máma a Ava máme tmavě hnědý…“

„Jo?“ Nick povytáhl obočí, protože věděl, že bude následovat další otázka. Luca měl stále na hlavě číro. Vážný výraz jeho tváře spolu se směšným účesem vyvolal Nickovi úsměv na rtech.

„No tak proč nemá jeden z nás tvoje blonďatý vlasy, jako mám třeba já tvoje velký prsty na nohou?“

„Ehm… nevím. Myslím si, že gen pro tmavé vlasy je silnější, takže vyrušil ten můj.“

„Gen?“

Nick zpanikařil. Věděl, že se dostal od potíží. Mohlo to pokračovat týdny, ne-li celé měsíce, a vyvrcholit hodinami strávenými vyhledáváním na internetu, aby se naučil fakta a zjednodušil je tak, aby je pochopil i jeho malý syn. „Mrknu na to a zítra ti to vysvětlím.“ Byl si jistý, že ostatní tátové si s takovou odpovědí vystačili. Jenomže jeho syn si to vždycky pamatoval. Luca nikdy nezapomněl, když mu někdo dlužil nějaké vysvětlení.

Vytáhl Luku ven a osušil ho ručníkem, zatímco Ava zůstala ve vaně, dokud voda neodtekla. Milovala ten pocit, když ležela a voda ji vtahovala do vany, nebo si klekla a zblízka pozorovala vodní vír.

Když byl Luca suchý, vyběhl z koupelny a rozlétl se předsíní tam a zpět. „Podívej se na mě. Běhám tady nahatej!“ Zachichotal se, zavrtěl zadečkem a zakřenil se.

Nick se, pořád v kleče na zemi, neubránil smíchu.

„Běž si vzít pyžamo.“ Pohlédl na sebe a zjistil, že má úplně promáčené tričko. „Tak pojď, slečinko.“ Nicholas vyzvedl Avu z vany a zabalil ji do ručníku, jako by byla malé miminko v zavinovačce. „Už jsi mi odpustila?“

Neurčitě přikývla, obrovské hnědé oči rámované vlhkými řasami.

„A pusa by nebyla?“

Nesměle sklonila hlavu, načež se vymrštila vpřed a vlepila mu pusu na rty. Ohromeně dosedl na paty.

„To je moje holčička.“

Zvedl ji do náruče. Luca stál na podestě a zápasil s pyžamem, protože strčil hlavu do rukávu. Rusty, jejich desetiletý border teriér, ležel s čenichem na tlapkách a to, že je pozoruje, se poznalo jen podle pohybujícího se obočí.

Marina a Nick si Rustyho pořídili, ještě když bydleli v bytě v Balhamu, a pes, který se stal členem rodiny před dětmi, si zvykl, že je středem pozornosti. Dával najevo tichý nesouhlas, ale zůstával stoicky klidný a dovolil jim, aby ho jemně tahaly za uši a za ocas a hladily ho proti srsti. Vždycky vypadal vděčně, když dětem nastal čas jít spát. Teď pozoroval, jak Nick prochází kolem s Avou v náručí.

V pokoji Nicholas vybalil Avu z ručníku a podržel jí vršek od pyžama tak, aby jím mohla prostrčit hlavu. Utekla před ním, vyšplhala se na postel a skákala nahoru dolů. Chytil ji a polechtal ji, zaprděl jí pusou na kulaté bříško, načež si ji přidržel mezi stehny, přetáhl jí pyžamo přes hlavu a nacpal jí paže do rukávů. Když jí navlékal kalhoty, sklonil se a dal jí pusu na horkou tvářičku.

Potom nastal čas na pohádku ve velkém sedacím pytli v Lukově pokoji. Marina jim četla Ezopovy bajky ve španělštině – Zajíce a želvu –, ale když přišla řada na Nicka, děti ho vždycky mučily tím, že nechtěly vyprávět příběh, ale zahrát představení.

Nickova hladová housenka srkala a vrávorala, šimrala je tykadly v podpaží a tahala za uši. Jeho čarodějnice se přehnaně skřehotavě chechtaly a ječely. Pod nohama jeho obrů se podlaha jen otřásala jako v Jackovi a stonku fazole, až děti pištěly smíchy.

Někdy se snažil číst jim tiše a obyčejně, ale vždycky žadonily, aby předváděl postavy a měnil hlasy, a slibovaly, že se moc nerozdovádí a půjdou pak rovnou na kutě. Dneska večer se pokoušel o nesmělého Rumplcimprcampra, ale Luku tím nijak neohromil.

„Tati, čti pořádně.“

„Vždyť čtu.“

„Dělej srandovní hlasy a poskakuj u toho.“ Aby mu to názorně předvedl, zadupal Luca nohama.

„Zítra.“

Když Nick konečně sešel dolů, bos a se zmáčenými džínami, zato v čistém tričku, Marina už stačila zapálit svíčky a nalít mu skleničku vína. Zdvihl plyšového zajíčka se skvrnami od džusu, který ležel na břiše na schodech, a hodil ho do krabice na hračky v rohu místnosti. Dlouze si povzdychl.

Kuchyňská okna pokrývala pára a vůně jídla mu vyvolala kručení v žaludku. Měl hlad. Většinu dne strávil ve škole v Croydonu, kde už čtvrtý týden pořádal divadelní kurzy pro žáky druhého stupně, a od snídaně pořádně nejedl. Jeho jediným jídlem byla tyčinka Snickers a espresso s mlékem, které do sebe hodil v autě, než vyzvedl děti u paní na hlídání.

Při pohledu na dlouhý dřevěný stůl bez ubrusu si povzdychl a poprvé za celý den se odvážil vypnout. Dlaněmi si promnul oči. Na stole ležely dva talíře s příborem a rozlomený křupavý chleba.

„Unavený?“ Marina stála u sporáku, tmavé vlasy svázané do rozčepýřeného uzlu. Měla na sobě svoje oblíbené tepláky v námořnické modré, zastrčené do teplých vlněných ponožek. Zářivě modrá mikina jí spadala z ramene a byla tak krátká, že když se natáhla, aby vypnula odsavač, spatřil její opálené břicho. Sáhla pro svoji sklenku vína a odhalila tak elegantní zápěstní kůstky.

Nick ji objal dřív, než stačila uchopit skleničku. Položil obě ruce na něžnou vypouklinu jejího bříška, načež jimi sklouzl pod gumu tepláků a sevřel její nahý zadeček v dlaních. Zaklonila hlavu a opřela mu ji o rameno. Políbil ji na krk a ona se otočila a přikryla mu ramena rukama. Opřela se o linku a on se opřel o ni, pánev o pánev.

„Spí?“ pohlédla mu do očí.

Konec ukázky

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

1Angela

2 Nick

ČÁST DRUHÁ

ČÁST TŘETÍ