Ladislav Beran

Kytice růží nebožtíkům nevoní

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Ladislav Beran, 2021

Obálka © Ivana Dudková, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9851-8 (epub)

ISBN 978-80-243-9852-5 (mobi)

KYTICE RŮŽÍ NEBOŽTÍKŮM NEVONÍ

Přestože byla polovina července pryč, poručíka Studničku trápily průdušky přímo k nevydržení. Byl už druhý týden doma, respektive na chalupě a už měl té nudy plné zuby. Jeho kolega, poručík Mach, sice k němu každý den z práce zajížděl, ale to bylo také jediné rozptýlení, které za celý den měl.

„Pořídím si psa a basta!“ pronesl Studnička najednou uprostřed jídla a jeho žena Marta tuto narážku s ledovým klidem ignorovala.

„Nejradši jezevčíka. Jeden známej z Oudraže mi ho nedávno nabízel,“ provokoval Studnička dál, ale jeho žena pořád nic. „Co tomu říkáš, Marti?“

„Ty snad něco slyšíš?“ prohodila konečně Studničková, neboť toto téma se u nich probíralo do roka nejméně pětkrát. Nakonec to vždycky skončilo stejně a tak tahle policejní paneláková rodina zůstala až do současné doby bez psa.

„Kdo nemá rád psy, nemá rád lidi,“ pokračoval Studnička neúnavně.

„To už tu taky bylo. Víš co? Nech toho a pojď mi radši pomoct s tím dortem.“

„Tím tedy Karlovi určitě padneš do noty! Vlastně proč ne, jen ho krm, aspoň mě brzy dožene. Víš, že už chlapec váží skoro pětaosmdesát?“

„No a co? To jsi měl, když ti bylo pětatřicet. Cos mu vlastně koupil?“

„Budeš překvapená.“

„Předpokládám, že to bude zase nějaká pořádná konina,“ odtušila nedočkavá Studničková, která měla o mužových překvapeních své mínění.

„Dostane to, co už dávno potřebuje. Počkej, není to umíráček?“ zaposlouchal se Studnička.

„Je, a vypadá to, jako by to šlo ze Samot,“ odpověděla po chvilce Studničková a začala sklízet se stolu. „To by mohl bejt starej Kubečka. Včera Dostálová v prodejně říkala, že už si ho mladá přivezla z Prahy. Je prej moc špatnej,“ dodala ještě na vysvětlenou.

„V tom případě je z ní mladá a bohatá vdova,“ prohodil Studnička a nalil si pivo do sklenice. „Hergot, to by byla partie pro Machouše. Co ty na to?“

„Já? Snad Karel. Kdyby tě slyšel, že mu dohazuješ vdovy!“

„Ještě by mi poděkoval,“ odporoval Studnička, ale pak se plácl do čela. „Ta ženská je vlastně už potřetí vdovou. Hergot, není to nějak podezřelý?“ položil si otázku, na kterou mu jeho žena vzápětí odpověděla.

„Když si bere pětatřicetiletá ženská chlapa o třicet, v tomhle případě dokonce o čtyřicet let staršího, tak…“

„Je to podle mě nenormální,“ skočil jí Studnička do řeči a vzal si pivo s sebou na zahradu.

„Takže mu ji přece jen nabídneš, až přijde?“ křikla za ním Studničková a po chvilce jej zaslechla ze zahrady, jak si pro sebe povídá:

„Zkusit by to, chlapec, moh, třeba by byl z toho pěknej případ!“ Pak ale jen mávl rukou a vydal se pomalu na náves.

Poručík Mach přijel oslavit čtyřicáté narozeniny na chalupu ke svému kolegovi, který se ho už nemohl dočkat. Přijel s ním dokonce i jeho nadřízený kapitán Karas se svojí ženou. Hned jak všichni vystoupili z autobusu na návsi v Klukách, byl o tuto nepočetnou výpravu projeven zájem.

„V kolik to vlastně jede zpátky?“ zajímala se Karasová hned na zastávce, ale marně. Na strženém jízdním řádu bylo napsáno červenou tužkou více než výmluvné sdělení pro všechny.

„Lidi, neblbněte a choďte pěšky. Je to zdravý!“

„Poslední vám jede v jedenáct,“ ozvalo se za Karasem a než stačil poděkovat, zmizela starší žena v květované zástěře ve dvoře bývalého statku.

„Člověče, tak tady jsem teprve asi počtvrtý. Když jsem byl mladej, šla o Kloučácích pověst, že se vždycky seperou při muzice. Z Písku jsme sem ani nechtěli moc jezdit.“

„Snad ses nebál?“ pobaveně se zeptal Mach, ale Karas zavrtěl hlavou.

„O bání nešlo. Tady se ale tradovalo, že se u muziky vždycky prali o holku. A já jsem o tu mojí nechtěl přijít,“ mrknul Karas významně na Macha a jeho žena mu na to s klidem odpověděla:

„Tos mě tedy, Karásku, pěkně zklamal, protože nic ženský tolik nezalichotí, jako když vidí, že ten její má o ni strach. A chytí třeba i nějakou ránu do zubů.“

„To mi říkáš teď, po pětadvaceti letech?“ bránil se Karas a Mach okamžitě zasáhl do rodinné hádky s překvapujícím návrhem.

„Rodinko, nic není ztraceno, tohle všechno můžete napravit, protože tady mají za týden Babskou zábavu,“ ukázal na potrhanou plakátovací stěnu.

„Machu, ty už jsi snad horší než ten Studna,“ ohradil se proti návrhu Karas a všichni se dali do smíchu.

Trojice píseckých „lufťáků“ se pomalu blížila ke kravínu, když je dojel bublající bílý mercedes. Než se stačili ohlédnout, už se z něho ozval příjemný ženský hlas:

„Můžu vás svézt? Jedu na Mlaka.“

Mach rychle zhodnotil pěknou řidičku a její lákavou nabídku a za chvíli je všechny mercedes vysadil před Studničkovou chalupou.

„Dík, a máte to u nás!“ křikl Mach do okénka asi tak třicetileté brunetce a vozidlo se rozjelo směrem k Samotám.

„Kdo to byl?“ zajímal se vzápětí Karas, jemuž tahle pěkná řidička patrně také padla do oka.

„Asi nějaká místní dobrá víla, jinak jsme museli šlapat ten flák cesty pěšky.“

„Ještě že jsi jel, Karle, s námi, jinak by nám totiž asi těžko zastavila,“ rejpla si s gustem Karasová, která nadšení obou kriminalistů v té chvíli rozhodně nesdílela.

„Mýlíš se, Vlastičko. Tu ženskou totiž už na dálku zaujaly naše ztepilé postavy.“

„Hlavně ta tvoje, Karlíku,“ ozval se znenadání Studničkův hlas a hned museli všichni vysvětlovat, jak je to možné, že jsou tady od autobusu tak brzy.

„Díky Karlovu sex – appealu jsme se svezli dokonce mercedesem. Já jsem v tom seděla poprvé v životě,“ prozradila na sebe Karasová a Studnička jen zakroutil hlavou.

„Koukám, že jsi mě předešel. Já ti chtěl nabídnout bohatou vdovu a ty…“

„To fakt byla vdova? Nevypadala na to, že ne?“ obrátil se Mach na Karase a ještě jednou se podíval nahoru k Samotám, kde mercedes mizel pomalu za kopcem.

„Neposlouchej ho, vždyť si vymejšlí,“ vložila se náhle do hovoru Studničková.

„V poledne zvonil umíráček a on si samozřejmě hned vydedukoval, že asi umřel její muž. Koupili tady chalupu.“

„Je bohatá?“ projevil živý zájem Mach a Studnička se okamžitě chytil.

„Po každým nebožtíkovi zdědila nejmíň třikrát sto tisíc, nový auto a nějaký ty další nemovitosti.“

„A kolik že už jich bylo?“

„Já vím zatím o dvou,“ odpověděl Studnička a zval všechny do chalupy.

„Příliš nebezpečná ženská. Do tohodle podniku tedy já nejdu!“ prohlásil rezolutně Mach a všichni, kromě Studničky, mu dávali za pravdu.

Intuice poručíka Studničky byla správná. K večeru se u něho na chalupě objevil starý Rubeš a první co bylo, než si vzal u ohně pivo, bylo to, že ze sebe vysypal, že ten Pražák z Mlak to má už za sebou.

„Byl to jeho třetí infarkt. Říkal to doktor z Písku. Našla ho stará Caltová, když šla z lesa s klestím. Ležel prej na dvoře jenom v pyžamu,“ vysvětloval Rubeš okolnosti kolem úmrtí doktora Petra Kubečky, ještě před pár lety věhlasného advokáta z Prahy.

„To znamená, že když nás sem ta ženská vezla, tak o tom asi ještě nevěděla,“ pronesla Karasová, marně zápasící s napíchnutým vuřtem, který ne a ne slézt z ohořelého klacku.

„No, podle toho jejího chování by musela bejt hodně otrlá, kdyby to věděla,“ poznamenal Mach a ochotně se pustil do sundávání vuřtu své společnice. V okamžiku, kdy slavil úspěch, objevil se na zahradě mladý Hošek. Nejdřív zachytil lákavou vůni opékaných špekáčků a pak se osmělil až k ohni.

„Pane Studnička, nějakej pan Karas nebo Mach má u nás telefon. Volá policie z Písku.“

„Hm, díky, Tome. Už tam jdu. Nechceš buřta?“ ukázal na černý oharek Vlasty Karasové Studnička.

„Ne. My je s tátou opékáme taky,“ odmítl Hošek a zmizel ve tmě.

„To snad ukradli celý ředitelství, když volají až sem. A zrovna když chystám pro Machouše překvapení,“ poznamenal Studnička a zvedl se ze špalku.

„Jdu s váma. Arna by se do vás mohla pustit.“

„To je ženská?“ vyděsil se Mach.

„Jo, přímo jezevčí. Ale je krásná, fakt,“ ozvalo se od ohně poťouchle a vzápětí se obě ženy daly do smíchu. Telefonní sluchátko zůstalo dlouho němé. Karas se totiž nemohl ze zprávy operačního důstojníka dlouho vzpamatovat. Nakonec, nebylo ani divu. Krádež za půl milionu – to byl přece jen silný tabák.

„O co jde?“ projevili zájem Mach se Studničkou, protože jim nemohlo ujít zděšení v Karasově tváři.

„Tak sem pošli auto. Kdo má z vyšetřováků krajský výjezd?“

„Major Brynda. Šavrda už je taky na cestě. S tou ženskou se zatím nedá mluvit. Už se nám tu dvakrát sesypala. Říkala, že je to celé její jmění.“

„To je hezký. Tak ji zatím uklidni. Něco si prostě vymysli. Řekni jí třeba, že jí půjčíš něco do začátku, protože když přizná, že má půl milionu v mincích, tak má jistě ještě nejmíň jednou tolik,“ ukončil Karas hovor s operačním důstojníkem, který ještě stačil poznamenat:

„Mach je tam taky? Volal ho nějakej Raušer. Prej bude vědět.“

„Já mu to vyřídím,“ slíbil Karas a definitivně zavěsil.

„Koukám, že zase jedna pořádná jobovka,“ obrátil se na svého nadřízeného Studnička.

„Tu tvoji vdovu z Mlak tady někdo vykrad. Před chvílí přijela do Písku nahlásit krádež mincí. Prej nejmíň za půl milionu. Má tu sbírku ohodnocenou a pojištěnou.“

„A to ji měla zrovna tady na chalupě?“

„Snad prej tam má někde trezor. A ten je pochopitelně prázdnej.“

„To říkala ona?“ ozval se znovu Mach.

„No, on už těžko,“ odpověděl zamyšleně Karas a pomalu opouštěl předsíň u Hošků.

„Vidíš to, člověk se musí pořád učit. Když ona nahlásí, že jí někdo tu sbírku ukrad a ve skutečnosti ji třeba má, tak…“

„Tak udělá blbce z notáře a z nás taky. A nám tu ke všemu ještě zbyde pořádnej pomník…,“ reagoval na Karasovu úvahu podrážděně Studnička a úplně zapomněl na své průdušky. „Dej mi, hergot, cigáro, nebo se z toho zvencnu. Pecka za půl milionu! Jedu tam s vámi. Ze mě vola nikdo dělat nebude!“ rozčílil se a ti dva se na něj udiveně podívali. „Teda, z nás tří nikdo voly dělat nebude. Teď je to už správně?“ podíval se na své kolegy a ti přikývli, že takhle už je to lepší.

Těžko říci, co Magdu Kubečkovou sebralo víc, zda úmrtí jejího muže, nebo ztráta majetku. V každém případě pokud šlo o mdloby, tak těmi vládla přímo ukázkově. Krajská výjezdová skupina vedená majorem Bryndou přivezla s sebou na chalupu i poškozenou a ta, jak vešla do první místnosti, šla okamžitě k zemi. Major Šavrda začal brzy ztrácet pochopení pro zjevné ochotničení a tak hned jak se Kubečková probrala, dal jí najevo, že pokud bude v tom padání pokračovat, moc daleko se nedostanou. Řekl to patrně dost důrazně, protože od té chvíle byla paní Kubečková zcela fit.

„Teď nám, paní, ukažte, kde máte ten trezor, a řekněte nám nějaké podrobnosti k manželově sbírce. Teď vlastně už k vaší. Nebo je tu ještě nějaký dědic?“ otázal se stroze Šavrda Kubečkové, která si nalévala z třílitrové láhve whisku.

„Manžel má z prvního manželství syna. Nikdy si ale spolu moc nerozuměli.“

„A vy jste si s ním rozuměla?“ skočil jí do řeči Studnička.

„Moc ne. Když se tu objevil, většinou chtěl nějaké peníze.“

„A objevoval se často?“ ozval se od okna poručík Mach, jemuž se zalíbila stará ruská ikona, malovaná na dřevě.

„No, zase tak často to nebylo. Co já vím, tak snad dvakrát třikrát. My jsme byli s Petrem teprve dva roky. On už byl potřetí ženatý. Druhá žena se mu zabila v autě. Byli spolu krátce.“

„A co vlastně dělá ten jeho syn? Bydlí taky v Praze?“

„Je technikem v Aritmě. Bydlel v Praze, ale teď se přestěhoval do Benešova. Znovu se oženil. Před rokem mu zemřela žena,“ odpovídala mezi pitím Karasovi vdova a její ruka dostala náhle mocný třes.

„Manžel byl nemocný?“ položil pro změnu Kubečkové otázku Studnička a silně se rozkašlal.

„Tohle byl jeho třetí infarkt. Včera jsem ho přivezla z Bulovky. Podepsal jim tam revers. Pořád prohlašoval, že chce umřít na chalupě. Snad ji měl radši než mě.“

„Tohle je originál?“ zeptal se najednou poručík Mach, kterého čím dál tím víc zajímala stará ruská ikona na dřevě.

„Před rokem ji manžel od někoho dostal. Snad nějaká výhodná výměna. Byl to jeho známý. Sbíral taky mince.“

„Pěkná prácička. Není tohle, sakra, Rublev?“

„Tohle vám nepovím, protože tomu moc nerozumím,“ nezúčastněně odpověděla Kubečková a nabídla Studničkovi cigaretu. „Pití vám nenabízím, protože z filmů vím, že vy, na rozdíl od francouzských detektivek, ve službě nepijete.“

„To tedy máte, paní Kubečková, dobrý postřeh,“ řekl na to Karas a zašel do vedlejší místnosti k Šavrdovi, který ho tam zval společně s technikem. „Tak co, máš něco?“

„Jak se to vezme, šéfe. Vedle trezoru pod takovou malou skříňkou, jsem našel na zemi dva zlatý Svatováclavský dukáty. Abych řek pravdu, nedělá to tu na mě dobrej dojem.“

„Jenže to není všechno,“ doplnil jej vzápětí psovod Vlášek. „Tenhle peníz našel Pešulka u vrátek hned vedle pumpy. Tam prej našli toho mrtvýho advokáta.“

„A nevypadá to, že by to tam bylo pohozený jen tak pro naše oči?“

„Na tom dvoře to tedy určitě nevypadá. Vzal jsem psa na revír a za chvíli se chytil. Spíš to opravdu vypadá, že to asi někdo ztratil.“

„Že by nám ta ženská nekecala?“ Major Šavrda se po všech podíval a zůstal viset pohledem na kapitánu Karasovi.

„Víme už, kolik toho tak asi mohlo bejt? Myslím druhy a množství?“

„Odhadem. Veškerý papíry k tomu zmizely z trezoru taky.“

„Řekni mi ale, jak se pachatel dostal k trezoru. Ten zámek na dveřích není přece tknutej,“ prohodil kapitán Karas a hned si zapálil. „Že by objednaná krádež?“ dodal rychle, ale to už se z místnosti, kde seděla Kubečková, dostavil vyšetřovatel major Brynda.

„Od čeho to tak může bejt? Leželo to pod oknem. Otisk toho je ještě na obložení z palubek. Asi se to bude muset odlít lukoprenem.“

„Tohle ti řeknu docela přesně. To je zbytek bodky od flinty. Možná, že bych si i tipnul, ale radši to necháme na techniky z balistiky. Řekl bych lankasterka – šestnáctka.“

„Ale vždyť tu nikde žádná flinta nevisí. Zeptej se jí, jestli ten její nestřílel,“ poslal Šavrda technika do haly, kde si paní domu nalévala další sklenku zlatohnědého nápoje.

„Tohle trochu mění situaci, nemáš taky ten dojem?“ prohodil Šavrda a Karas ho doplnil.

„Jestli teď, šéfe, myslíš na loupež, tak to jsme dva.“

„No, vyloučit se to nedá, uvidíme, co se dál zjistí z ohledání místa,“ souhlasil šéf krajské kriminálky s Karasovou verzí a vyšel si zakouřit ven.

Brzy k ránu bylo konečně ohledání místa činu skončeno. Vyšetřovatel z krajské kriminálky po výslechu Kubečkové zahájil případ zatím na trestný čin krádeže, ale podle všech okolností vše nasvědčovalo tomu, že doktor Kubečka se svých „miláčků“, jak se o mincích vyjádřila jeho žena, nechtěl vzdát dobrovolně. Výjezdová skupina se cestou zpět do Písku zastavila u Studničků na chalupě na dobrou kávu a ještě lepší dort. Novopečený čtyřicátník Mach dostal dokonce i teď brzy po ránu chuť na opečeného vuřta a nebylo mu to odepřeno.

„Karle, jsi oslavenec, dneska už je to dokonce pravda, tvoje přání má být splněno,“ pronesl vážně Studnička a zapálil v krbu oheň. Netrvalo dlouho a malá klenutá místnost zavoněla ohněm a opékanou uzeninou. Po gratulaci a pořádném hoblu, na němž si dal Studnička se všemi kolegy opravdu záležet, došlo konečně i na slibované překvapení. Studnička položil na stůl před svého kolegu objemnou krabici a tvářil se přitom dost spiklenecky. Mach chvíli váhal, zda ji má otevřít, ale nakonec ji na naléhání všech přítomných přece jen otevřel. Uvnitř byla sada gymnastického posilovacího nářadí a další úhledně zabalený balíček. Mach jej nejprve opatrně ohmatal a pak nedočkavě rozbalil. Objevila se velká silná kniha v červených deskách, na nichž bylo zlatým písmem vytištěno: „Sexuální život muže po čtyřicítce“. Zvědavý Mach se dal okamžitě do listování, ale bílé čisté listy pokračovaly i na straně sto dvacet a dále.

„Tak, Kájo, konečně ti vyšla první kniha!“

„Co může člověk od tebe čekat?“ povzdechl si Mach, vzdal marné listování a zakousl se s chutí do opečeného špekáčku. Z oslavy Machových narozenin se po chvilce stala improvizovaná porada, kde si řekl každý své. Snad nejzajímavější názor na věc měl kapitán Karas.

„Je to sice, pánové, zatím jen blbá intuice, ale něco mi tu říká, že máme co dělat s dokonalou vraždou. Na vás to ten dojem nedělá? Na mě jo. Bylo by dobře, aby si mladá Kubečková myslela, že na ni nemáme. Uvidíme, co nám ukáže pitva, v každým případě bych si to nechal hodně dlouho pro sebe a pořádně se kolem vdovy podíval, jestli tam nebude nějakej milenec. Jste pro?“ Karas se podíval po všech z výjezdu a s tím se také všichni rozloučili. Jeden jako druhý přemýšleli o Karasových slovech, která, aniž to kdo z přítomných v tu dobu tušil, měla něco do sebe.

Ještě než poručík Studnička ulehl, proběhla mu hlavou spousta myšlenek a před očima se mu začal opět odvíjet film z ohledání místa činu. Snažil se vybavit si Kubečkovu chalupu, ale moc mu to nešlo.

„Jsem to ale tupec! Ta ikona, ta přece někde chybí. A nebude to tak dávno. Už to mám. No jasně, víc jak půl roku to určitě není. Vloupání do pravoslavného kostela v Karlových Varech. Že mě to, blbouna, hned nenapadlo,“ pronesl si polohlasem a v tu chvíli už to vůbec nevypadalo na spaní. Nejraději by se byl sebral a šel se ke Kubečkovým přesvědčit, jestli je to skutečně ona.

Na ranní poradě u šéfa kriminálky kapitána Karase se objevil i poručík Studnička. Sem tam silně pokašlával, chvilkami se až dusil. Položil na stůl před Karase ukončenou neschopenku a sedl si na své místo.

„Ty už jsi s tímhle buchcákem jako zdravej?“ zeptal se jej podezřívavě Karas, i když sám moc dobře věděl, že on by tohle udělal také.

„Jako řípa. Vyléčila mě přes noc Kubečková a doktor mi dokonce řekl, že jsem chodící reklama na zdraví.“

„Cos mu slíbil?“ ozvali se spolupracovníci.

„Že nebudu kouřit.“

„A on ti to samozřejmě zbaštil.“

„Nezbaštil, ale pustil mě. Dal mi tenhle zelenej sajrajt a místo Reinerů mi doporučil matonku.“

„Že bych měl, Studno, z tebe radost, to nemám. S tímhle buchcákem bys měl ještě ležet,“ přerušil jej vážně Karas a odložil svodku denních událostí z předešlého dne.

„Žádný strach, šéfe, všechno se zvládne. Teď se ale, pánové, podržte! Ta ikona, co je u Kubečka, bude asi kradená. Tuším, skoro je to jistota, že by ji mohli postrádat ve Varech.“

„Tušíš dokonce správně,“ prohodil Karas.

„Takže mám pravdu?“ ožil Studnička a nervózně si začal mnout bradu.

„Hned jak jsme se vrátili, tak technik udělal fotky. Vypadá to, že těch věcí tam asi bude víc. Ikona, ta už je jasná. Má tam ale i sošky ze starožitnictví z Klatov. A tyhle malý obrázky koštujou nejmíň sto padesát tisíc,“ ukázal Karas Studničkovi několik zvětšených fotografií.

„Ty, to by mohli bejt ty Holanďani z Litoměřic. Že by byl pan doktor zloděj?“ obrátil se Studnička na Karase, ale místo odpovědi svého nadřízeného se za ním ozval hlas majora Šavrdy.

„Ne, zloděj, pan doktor Kubečka to určitě nebyl. Ale teď už víme, že dělal obhájce všem těm, co kdy měli se zlodějnou něco společnýho. Obhajoval samý velký případy. Naposled před pěti lety hájil Hošťáka, co měl v Praze velkou sérii bytů a partu narkomanů, co vykrádali po republice lékárny.“

„Takže uměl.“

„Víc, než si myslíš! Když je soud neosvobodil, tak zpochybnil výslechy některých svědků a znalců natolik, že z toho ta parta vylezla s malými tresty.“

„A co ta jeho dáma?“ ozval se Studnička.

„Dvakrát soudně trestaná. Vždycky z toho vyšla jen s nápravným opatřením.“

„Prostituce?“

„Ta? Ta to neměla zapotřebí. Dneska přijedou Pražáci a budeme se muset s nima do toho pustit,“ poznamenal Šavrda a přisedl si ke Karasovi.

„Přivezl jsem s sebou kluky. Je jich pět. Zatím to musí stačit. Pražáci dají taky něco. Víš, že se už docela přikláním k tý tvojí včerejší verzi?“

„Jak ale na ni?“ odpověděl Karas.

„Což jak na ni, spíš jak na ně! Tahle ženská je podle mě duší celýho podniku. Druhý manžel, co jí umřel taky na infarkt, byl spolužák Kubečky. Dělával na Ministerstvu zahraničního obchodu. Vlastně měl kliku, že umřel, protože jinak by strávil zbytek života v base. Krátce po jeho smrti se mu přišlo na nějaký kšefty se železem do ciziny.“

„Moment, že to byl u Kubečky infarkt, to už je jasný?“ zeptal se Šavrdy Karas.

„Je to dost pravděpodobný. Víc nám řekne pitva. Takže tohle jako bysme zatím nevěděli. Počkáme si na výsledek pitvy,“ rozhodl Šavrda a Karas přikývl.

„Na ty Pražáky tedy počkáme?“ zeptal se Karas.

„Klidně jeď. Seznam moje kluky s tím, co víme. A pánové, hlavně žádný kecání! Ne abych se dozvěděl v hospodě Na sadech, že se maká na Kubečkový. To bych potom musel fakt dát někomu přímo do huby! Až to vyjde, tak si třeba pozveme televizi. Je vám to všem jasný?“ důrazně zakončil Šavrda a nemusel už víc dodávat. Porada pomalu končila, když se před Karasem ozval telefon.

„Prosím,“ ozval se Karas komisním hlasem.

„Volá tě nějaká Habalová,“ ozvalo se v telefonu a Karas si pohledem zjednal v kanceláři okamžitě klid.

„Jsem správně na kriminálce?“ ozval se starší ječivý ženský hlas.

„To jste. Co si přejete?“ zeptal se již normálním hlasem Karas a udělal na Šavrdu nechápavý obličej, který vzápětí vylepšil pokrčením ramen.

„Já volám z prodejny, protože u Kozáků mají rozbitej telefon.“

„No dobře, paní. Hlavně, že se oba slyšíme,“ nasadil Karas dobrácký tón a mírně se pousmál.

„Já volám proto, že když jsem ráno přišla paní Kubečkový vyvětrat chalupu, tak jsem tam zjistila dost velkej nepořádek. Paní nadlesní říkala, že tam asi určitě někdo vlez. A taky je rozbitý okno na zápraží. Haló, slyšíte mě? My jsme tam s paní nadlesní na nic nešahaly,“ dušovala se ženská v telefonu a Karas na židli jen nadsedl.

„Bejt sprostej, tak se neudržím a řeknu, že je to přímo…,“ spolkl raději Karas svoje oblíbené rčení. „A kde je teď paní Kubečková? Ta není doma?“

„Hned po vás odjela v noci zpátky do Prahy. Říkala, že si musí dát ušít smutek. Přijedete sem?“

„Určitě přijedeme. Ale řekněte mi kam. Odkud voláte?“

„Dyť vám říkám, že z prodejny. U Kozáků je to rozbitý,“ opakovala v telefonu žena a nikomu z přítomných nebylo v tu chvíli vůbec do smíchu.

„Paní, my tam k vám hned jedeme, ale hlavně nám tam na nic nesahejte a nikam nechoďte. Slyšíte mě?“ křičel Karas do telefonu, který už ale byl v tuto chvíli hluchý.

„No ona mi to ta ženská už položila!“ ukázal Karas s vytřeštěnýma očima na sluchátko a už se chtěl dát do hledání čísla prodejny. To už se ale několik jeho spolupracovníků zvedalo od stolu.

„Vsadím, šéfe, pytel kuliček, co jsem vyhrál nad Machem, že tam ta ikona už nebude. A že budou v čudu možná i další věci,“ ozval se na odchodu Studnička a začal shánět zápalky.

„Tahle pilná vdova nám dá ještě pěkně zabrat, vzpomeňte si na mě,“ poznamenal major Šavrda a vyšel za ostatními na chodbu.

„No jo, ale takhle to vypadá, že ta Pražanda už nad námi vede dva nula,“ pospíšil si Mach a vzápětí dostal od Karase odpověď.

„Předpokládám, že druhej poločas bude patřit domácím, nebo snad ne?“

„Měl by. V týhle branži se přece na remízu nehraje,“ ozval se už od výtahu Šavrda a podle zabarvení jeho hlasu bylo znát, že tenhle případ není ještě zase tak moc ztracený.

Příjezd pracovníků policie zpátky na Mlaka se samozřejmě neobešel bez pozornosti místních lidí. Nakonec, nebylo divu. V krátké době se zde sjela čtyři vozidla a tak zájem domorodců, kteří se ponejvíce zajímali o práci služebního psa, byl docela na místě.

Psovod poručík Vlášek nasadil služebního psa hned kousek u verandy, a protože byla v tuhle dobu ještě slušná rosa, rozjel se pes jako sax.

„Kam ho to, hergot, táhne?“ podivil se Studnička, protože pes si to mířil přímo přes zahradu k lesu.

„Mládenci, tady hodně běhají kočky, dokonce i ty dvounohý a můžu vám říct, že docela pěkný!“ ozvalo se před chalupou, kde postával soused Kubečkových s promaštěnou čepicí na hlavě.

„Anebo cejtí Kukačkovic Kikinu, ona se jim hárá, potvora jedna,“ radil děda kriminalistům přes plot, ale tohle samozřejmě nemohl poručík Vlášek slyšet, protože už uháněl zarostlou bažinatou loukou přímo k lesní cestě za vsí.

„Chytne se tu?“ starostlivě se obrátil na Karase Šavrda.

„Co by tu chtěl ještě lepšího? Ta rosa mu udrží pach pěknejch pár hodin.“

„Doufám, že se tu neztratí!“ poznamenal Šavrda na Vláškovu adresu a rozbitým oknem nakukoval dovnitř do obývacího pokoje. „Tady opravdu někdo řádil jak černá ruka. Co vidím, tak na zdi chybí pár obrázků. To budou asi ty z těch fotek,“ hlásil Karasovi, který by se v tu chvíli nejraději neviděl.

„Měli jsme to tady zapečetit. Ale vždyť nebyl důvod. Taky jsem měl za to, že když to máme vyfocený, tak nám to ta ženská nemůže jen tak zapřít. Navíc jsme ji nechtěli moc vylekat. Že je to kradený, to víme teprve pár hodin…,“ omlouval se Karas, ale Šavrda jen mávl rukou.

„Z toho si nic nedělej. Já bych taky čekal do rána. Toho, kdo si pro to přišel, by stejně žádný pečetě nezastavily,“ snažil se Karase uklidnit, když náhle vběhl na dvůr udýchaný Kozárek, který doprovázel Vláška.

„Potřebujem technika. Na cestě u lesa jsou celkem dobrý trasolky od auta. Podle rozchodu kol to vypadá buď na volhu, nebo na mercedes. Musíme sebou ale hodit, aby nám to nerozjezdily náklaďáky, co tu vozí dřevo.“

„Toho mercedesa bych bral radši,“ poznamenal Karas a Šavrda mu dal kývnutím hlavy za pravdu.

„Předpokládám, Karasi, že bys chtěl určitě červenýho a s espézetkou paní Kubečkový,“ dodal s úsměvem a pomalu se vydali za technikem, který se vláčel s těžkým kufrem k lesu.

„Byla to kočka, co?“ vynutil si děda odpověď na svoji provokativní otázku.

„Byla, dědo, ale patrně dvounohá,“ prohodil Šavrda a najednou mu došlo, že tenhle děda toho bude asi ze vsi vědět ze všech nejvíc.

„Neviděl jste náhodou odjíždět paní Kubečkovou?“

„To teda viděl. Přijelo sem pro ni takový modrý auto. Byl to Pražák. Měl stejný číslo, jako má ona.“

„To snad ne?“ odvážil se Šavrda zapochybovat.

„Měl taky ábécé, tak je to Pražák. To já poznám!“

„Bylo to velký nebo malý auto?“

„Akorát. Ale jezdit, frajer, uměl. Otočil se tady skoro na fleku. Určitě profík.“ Děda ukázal přes silnici k protějšímu plotu a oba kriminalisté nemuseli moc pátrat, aby zjistili, že na prašné cestě jsou ještě otisky pneumatik.

„Dědo, kdybyste byl mladší, tak vás od hodiny berem,“ nadhodil Karas, ale děda Maroušek zavrtěl hlavou.

„Přišli jste, chlapci, pozdě. Mě už tady dvakrát lanařila taková pěkná holka. Minulej tejden řádila u Uldrichů.“

„A byla fakt pěkná, pane Maroušek?“ zeptal se zvědavě poručík Mach, který se mezitím vydal se Studničkou po vsi.

„Nemít tu kosu na rameni, tak bych se do ní na starý kolena klidně pustil.“

„Dejte pokoj se zubatou! Na hasičským si spolu dáme u Kupců ještě panáka,“ poznamenal Studnička, ale bez úspěchu.

„To by ten hasičskej musel bejt tady u nás v chalupě a do konce roku, protože dýl se tý potvoře neubráním. Bere mě revma, že z toho celý noci nespím. To mám z tý zatracený cihelny. Pane Studnička, byl tam u nich někdo?“ ukázal Maroušek na chalupu Kubečky.

„Vypadá to, že jo. V kolik odjela Kubečková?“

„Chvilku po vás. Moc dlouho se tu nezdržela.“

„Jiný auto tady nebylo? Značky auta jste si nevšiml?“ vložil se do debaty Šavrda.

„To máte těžký, tady dneska jezdí tolik aut, že to člověk už ani nesleduje. Támhletou cestou se dostanete zadem do Albrechtic. Takže když má některej řidič, jak se říká, nakoupíno, tak to bere tady přes les. Tam ho chytne maximálně hajnej a ten dejchat nedává. Tady už jste totiž v Píseckejch lesích, a sem se autem nesmí.“

„Pane Maroušek, a když odjela paní Kubečková tím druhým autem, kde nechala to svý?“

„To jí přece odvez, než jste přijeli, mladej Žáček. Museli jste se asi minout, protože jel na Klouky.“

„Co je to za Žáčka?“ ozval se okamžitě Mach.

„Tady sousedův kluk. Jezdí v družstvu s traktorem. Pořád tady v garáži něco montuje. Takovej blázen do auťáků. Kubečka říkával, že mu ani v Praze nedají auťák dohromady tak jako on.“

„Jiný auto ve vsi opravdu nebylo?“ naléhal znovu Šavrda.

„Mám jen jedny oči,“ utrousil starý Maroušek.

„Počkejte, a víte, že vlastně bylo? Bylo to sice už k ránu a moc jsem na něj neviděl, ale bylo takový hodně hranatý. Nejdřív jsem slyšel, jak startuje… ale to jelo určitě přes les nahoru na Živec. I když nevím, jak se tam tím bordelem protáhl, protože tam ještě pořád poráží. Aspoň to říkal Tonda Laňků ze Samot.“

„A kam se dá ještě jet přes tenhle les?“

„Daleko. Pěšky bych to dneska šlapat nechtěl. Když to tady člověk zná, tak vyjede až na státní na Budějce. A to máte úplně na druhý straně. Je to tak, pane Studnička?“ otočil se Maroušek na Studničku a ten, viditelně potěšen, že je považován za starousedlíka, řekl:

„Ale musí to tu opravdu trochu znát.“ Dal tedy Maruškovi za pravdu a všichni společně pokračovali k místu, kde technik Peroutka odléval ze sádry trasologickou stopu po pneumatice, otisknutou v bahně.

„Mercedes, nebo volha?“ byla hned první Karasova otázka.

„Může to být oboje. Má mišelinky. Ta levá je z vnitřní strany pěkně trhnutá. Podívej, tady je to pěkně vidět. Byl tu zacouvanej v lese. Nechci se kopnout, ale mám takovej dojem, že něco o takovýhle gumě bylo v pátrání. Ale to samozřejmě neber, že to musí bejt pravda. Jinak byli určitě dva. Jsou tu dvoje stopy. Ta s tím stromečkem je sedmička, ta druhá bez vzorku je pětka. Větší určitě ne.“

„Že by chlap a ženská?“ prohodil Studnička.

„Nemusí bejt. Vzpomeň si na kapsáře Bícu, má nohu jak panenka.“

„Ty umíš člověka vždycky potěšit! Za jak dlouho budeš hotovej?“

„Až mi to zatvrdne. Doufám, že tam zatím nikdo nelez!“ podíval se podezřívavě technik Peroutka po všech přítomných.

„My tedy ne. Pokud se tam ovšem paní nadlesní nepodívala dřív než my. Slyšel jsem, že jí tady ve vsi říkají major Veselý. Její nejoblíbenější pořad v rádiu i v televizi je Policie pátrá, radí, informuje.“

„A tuhle ženskou jste tam nechali samotnou? To snad ne!“ vyděsil se Peroutka a rázem se postavil.

„Jen klid a pracuj,“ usmál se Šavrda. „Má už ji tam v parádě vyšetřovák.“

„Tss, to jste mě opravdu uklidnil. Taková ženská ukecá klidně dva vyšetřováky. Studno, jdi se tam radši podívat, protože já bych strašně nerad bral půlce vesnice kontrolní otisky.“

Konec ukázky

Table of Contents

KYTICE RŮŽÍ NEBOŽTÍKŮM NEVONÍ