Linda Castillo

Labyrint tajností

Originální název: A Gathering of Secrets

Vydáno u Minotaur Books, New York 2018

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2018 by Linda Castillo

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-9849-5 (epub)

ISBN 978-80-243-9850-1 (mobi)

Tuto knihu věnuji své drahé přítelkyni, zesnulé Margaret Burrisové. Obohatila mi život svým přátelstvím, moudrostí, silou, smyslem pro humor – a všemi radostmi a strastmi, které jsme prožívaly v One Galleria Tower i jinde. Všichni, kdo ji znali, ji budou hluboce postrádat.

PODĚKOVÁNÍ

Říká se, že co vás nezabije, to vás posílí. Některé romány se píší obtížněji než jiné a psaní tohoto konkrétního se pohybovalo někde mezi těžkým a nemožným. Jsem nesmírně zavázaná svému redaktorovi Charlesi Spicerovi a agentce Nancy Yostové, kteří se mnou procházeli několik verzí rukopisu a úprav a jako obvykle byli skvělí a všemu přístupní. Ráda bych také poděkovala celému vydavatelskému týmu v Minotaur Books: Sally Richardsonové, Andrewu Martinovi, Jennifer Enderlinové, Sarah Melnykové, Kerrymu Nordlingovi, Paulu Hochmanovi, Kelley Raglandové, Martě Fickeové, April Osbornové, Davidu Rotsteinovi, Martinu Quinnovi, Josephu Brosnanovi, Allison Zieglerové a Lise Davisové. Jste nejlepší z nejlepších, mám štěstí, že patřím do vaší vydavatelské rodiny. Vřelé díky posílám svým přátelům z literárně kritické skupiny – Jennifer Archerové, Anitě Howardové, Marcy McKayové a April Redmonové – za všechny skvělé nápady a podporu. A chci poděkovat své dobré přítelkyni a perfektní knihovnici Denise Campbellové-Johnsonové, která se na mě najde čas, kdykoli jsem v Ohiu – a pokaždé je připravená na další velké dobrodružství.

V zlých věcech je jakýsi dobrý duch, kdyby jej lid jen bedlivě vyvážil.

— William Shakespeare, Jindřich V.

PROLOG

Nespala. Už hodně dávno se jí nepodařilo prospat celou noc. Obestírala ji tma, ale ne ten druh, co uvolňuje k odpočinku. Když mamm za svítání nahlédla k ní do pokoje a oznámila, že je čas nakrmit zvířata a připravit se na bohoslužbu, byla už vzhůru a čekala. Připravená.

Poslušná dcera jako vždycky. Oblékla si šaty, stáhla si vlasy do drdolu a na ně nasadila kapp. Natáhla si zimní punčochy a tenisky a sešla dolů do obývacího pokoje. Vyhnula se kuchyni, odkud slyšela, jak mamm připravuje snídani a smaží klobásu, a bočním vchodem vyklouzla ven do zimy. Bylo mokré a šedé ráno, z oblohy barvy železa se snášelo mrholení. Ve stodole hodila koním seno, naplnila jim džbery vodou, slepicím nasypala do korýtka směs zrní a sebrala šest hnědých vajec.

Nikdy rodičům nezalhala. Ani jednou za celých svých sedmnáct let. Ale když jí mamm řekla, aby se šla před bohoslužbou umýt, vymluvila se, že jí bylo celou noc zle a zvracela. Mamm sice vadilo, že s nimi nepojede a zmešká důležitou událost, ale co mohla dělat?

Když byla hotová s ranními povinnostmi, vrátila se do svého pokoje a natáhla se na postel. Upřela oči do stropu a poslouchala zvuky domácnosti. Hlasy mladších sourozenců. Škrábání příborů o talíře. Ticho, během nějž se odříkávala gebet nach dem essen, neboli modlitba po jídle. Bouchnutí dveří, když datt odešel zapřáhnout koně do bryčky. Dusot na dřevěné podlaze, jak mu ti malí běželi pomoct.

Jak jen jí budou chybět.

O půl osmé se zabouchly zadní dveře. Po pár minutách se ozval klapot kopyt jejich starého koně. Zvedla se, došla k oknu a roztáhla záclony. Bryčka ujížděla po cestě k silnici.

Čas jít.

Bylo chladné ráno, venku mrzlo, přesto si nevzala ani kabát. Vyšla z pokoje na chodbu. Pustila se po schodech dolů, cítila chlácholivou vůni opečeného chleba, kávy a plynu z kuchyňského sporáku. Pomyslela na své malé sourozence a nápor smutku ji málem porazil. Čekala, že to bude těžké, ale nic jiného jí nezbývalo. Koneckonců požádala Boha o vedení a On jí poslal znamení. Na rozdíl od ní nelže. Pod schody zahnula doleva do kuchyně a snažila se nevšímat si hrnku s dosud teplým čajem a suchého toastu, které jí tu nechala mamm. Musela se usmát. Suchý toast a čaj, to byl její lék na všechny neduhy světa. Kéž by to jen bylo tak jednoduché.

Je mi to líto.

Ta slova jí zněla v hlavě cestou do předsíně. Otevřela zadní dveře a v ranní plískanici se rozběhla po kamenném chodníčku ke stodole. Nevnímala chlad ani mokro. Otevřela posuvná vrata, vstoupila do velkého prostoru, který se topil v šeru. Ve vzduchu visela vůně dýmkového tabáku jejího datt spolu se zemitým pachem koní, vojtěšky a mokré hlíny. U stěny napravo stál žebřiňák, o něj se opíraly vidle. Starý tažný kůň vystrčil hlavu přes dvířka stání a zaržál. Jindy by ho pohladila, dnes však neměla času nazbyt.

Nalevo se nacházely schody na půdu. Nedopřála si čas na otálení ani na rozmyšlenou, pustila se po nich nahoru. Dvěma špinavými okny pronikalo na půdu jen málo světla. Naštěstí by se tu vyznala i poslepu. Sem se schovávala, když jí bylo nejhůř. Dnes ráno věděla přesně, kde má hledat.

Prkenná podlaha jí pod nohama v teniskách tiše duněla. Došla k hromadě sena pod oknem. Klekla si, zalovila uvnitř a vytáhla provaz, který sem včera ukryla. Datt ho koupil loni v létě, když vyráběl chlapcům houpačku. Kus, který mu zbyl, uložil do kůlny na příště.

Zakázala si myslet na rodinu a na to, co jim způsobí. Nebudou to chápat, ublíží jim. Přesto nemůže jinak. Promluvil k ní Bůh a ona poslechla. Tohle je jediný způsob, jak udržet své tajemství.

Lano mělo zhruba centimetr v průměru a byly ho tři metry. Odhadovala, že je bavlněné, ale jistá si nebyla. Ne že by na tom záleželo. Donesla ho k místu, kde končila podlaha a dalo se dosáhnout na trámy. Pod sebou měla žebřiňák, vidle a koňské stání.

Položila se na břicho, omotala provaz kolem nejbližšího trámu a uvázala trojitý uzel. Několikrát za lano zatahala, zkoušela, jestli vydrží. Pak se posadila a prohlédla si druhý konec. Nebyla si úplně jistá, jak na to. Nakonec ho roztřesenými prsty svinula do smyčky a uvázala další trojitý uzel. Párkrát zatáhla a ujistila se, že to bude stačit. Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila, přetáhla si smyčku přes hlavu, opatrně, aby si neshodila kapp. Provaz byl tuhý a hrubý. Rozplakala se. Ale pak si pomyslela, že to jsou slzy štěstí, úlevy. Mamm jí vždycky říkala, že je smrt součástí Božího záměru. Dnes ráno tomu věřila z celého srdce. Věděla, že ji Pán uvítá s otevřenou náručí. Provede ji všemi úskalími. Postačí, když si rodina zachová víru v Jeho moudrost. Jednou se k ní připojí a pak budou zase všichni pohromadě.

Přesto se třásla, když se zvedala. Snažila se nevnímat, jak se jí svírá žaludek a podlamují kolena. Nechtěla myslet na to, co přijde. Modlila se, aby to měla rychle za sebou. Pak bude konečně volná.

„Odpouštím ti,“ zašeptala.

Zavřela oči, udělala krok vpřed a zřítila se do prázdna.

KAPITOLA 1

O šest měsíců později

Oblékl se jako Englischer. Modré džíny. Bílé tričko. Kovbojské boty, které koupil za spoustu peněz ve westernovém obchodě v Berlinu.

Hořel nedočkavostí. Vyšel ze svého pokoje do tmavé chodby. Nelíbilo se mu, co se z něj stává, ta jeho skrytá stránka, o které nikdo neví. Poslední dobou se stěží poznával, ale nedalo se to zastavit. Naučil se s tím žít. Nějaká malá část jeho já se to naučila přijmout.

Dveře do ložnice rodičů byly otevřené, slyšel datt, jak uvnitř chrápe. I do pokoje jeho sester bylo pootevřeno. Zdálo se mu, že cítí jejich sladkou holčičí vůni. Usmál se. Jen nejstarší sestra měla zavřeno. Zavírala se už zhruba rok. Dospívala. I holky mají svá tajemství.

Nebál se, že ho někdo přistihne. Koneckonců má Rumspringa. Posledních několik měsíců si dělal, co se mu zachtělo. A rodiče předstírali, že to nevidí. Poprvé ochutnal whisky. Koupil si svoje první auto. Zažil první kocovinu. Vykouřil první marlborku. Toulal se po nocích a vracel se domů, jak se mu zlíbilo. Mamm ani datt to pochopitelně neschvalovali, ale nechávali si to pro sebe. Omlouvali ho před sestrami. Váš bratr hodně pracuje, tvrdili jim. A pak se modlili za jeho duši. U amišů šlo o přirozenou součást dospívání. Možná dokonce o tu vůbec nejlepší.

V domě vládlo ticho a tma, jen okny v obývacím pokoji dopadala dovnitř trocha měsíčního světla. Dva šedé obdélníky zasazené do neproniknutelné černoty. Zápach petrolejek a smažených sendvičů, které měli k večeři, rozptyloval studený průvan. Vešel do kuchyně a vytáhl z kapsy vzkaz. Zastavil se u stolu, vylovil malou baterku, posvítil na papír a snad po desáté si text přečetl.

Přijď za mnou o půlnoci k vám do stodoly. Užijeme si to. ☺

Napsala to fialovým inkoustem. Nad „i“ udělala místo teček srdíčka a na konci za „o“ ozdobnou kudrlinku. Při pohledu na smajlík se zazubil. Neuvěřitelné, že si konečně dala říct. Po týdnech přemlouvání a stovce bezesných nocí plných touhy, která přicházela často a s nečekanou naléhavostí, ji konečně bude mít.

Tak do toho.

Když vycházel zadním východem, zalitoval, že ho nenapadlo vyčistit si zuby. Noc byla vlhká, foukal mírný větřík, oblohu posévaly tisíce hvězd. Nad korunami stromů na východě visel žlutý srpek měsíce. Zhruba o šedesát metrů dál se tyčil tmavý obrys ohromné stodoly. Došel po štěrkové cestě až k ní, vylezl na rampu. Posuvná vrata byla pootevřená. Datt je každý večer zavíral, aby se k slepicím nedostaly lišky a kojoti. Je tady, pomyslel si. Projelo jím vzrušení tak silné, že se mu roztřásla kolena.

Vešel do stodoly, kde to bylo cítit čerstvým senem a koňmi. Sice byla uvnitř černočerná tma, že si neviděl ani na špičku nosu, znal však každý centimetr. Věděl přesně, v kterých místech najde pověšenou petrolejku. Natáhl se pro ni, kupodivu však na háku nevisela.

„Kruci,“ zabručel a vytáhl ze zadní kapsy baterku. Zapnul ji. Stíny se stáhly do rohů, paprsek světla odhalil hotový vesmír vířících částeček prachu.

„Hej?“ zavolal. „Jsi tu?“

Poslouchal, nikdo mu však neodpověděl.

Nechápavě obešel žebřiňák plný sena, které nasušili s datt minulý měsíc. Vedle něj stál starý rozmetač hnoje s ulomeným kolem. Už před týdnem sliboval, že ho opraví. Napadlo ho, jak to, že ho nevítají dva koně, které zapřahali do bryčky. Byli mlsní a nerozpakovali se říct si o něco na zub v kteroukoli denní i noční hodinu. Došel po hliněné podlaze k vyvýšené dřevěné plošině, kde skladovali pytle s ovsem, kukuřicí a krmnou směsí pro slepice. Rozhlédl se kolem. Pode dveřmi do sedlovny zahlédl proužek světla. Usmál se.

„Koukej vylézt, neschovávej se!“ Sklonil baterku a pustil se uličkou.

Trochu se divil, že si vybrala zrovna sedlovnu. Na druhou stranu to byla čistá malá místnost, prkenná podlaha se denně zametala a uvnitř to vonělo kůží a sedlovým mýdlem. Skladovali tam koňské přikrývky, ohlávky a otěže. A především se místnost dala zamknout. Datt nainstaloval zámek poté, co jim před dvěma měsíci někdo ukradl ohlávku, sedlo a dva kožené postroje. Celkem jistě v tom měl prsty Englischer, co bydlel o kus dál. Zřejmě potřeboval hotovost a věci prodal na dražbě v Millersburgu. Ten chlap byl bez nejmenších pochyb zloděj a darebák.

Přestože ji ještě ani nezahlédl, jeho tělo reagovalo, už když se blížil k sedlovně. Datt tomu říkal lusht a varoval ho, že jde o mocný pud. Jenže co může stařec vědět o chtíči? Copak si pamatuje, jaké to bylo v osmnácti? Jestli ten pud vložil do srdcí mužů Bůh, jak by to mohlo být něco špatného?

Došel do sedlovny, vzal za kliku a otevřel. Malou místnost zalévalo zlatavé světlo. Ve vzduchu visela vůně čerstvě naolejované kůže a petroleje a závan jejího parfému. Na zemi byly rozložené dvě koňské přikrývky. Na starém osmdesátilitrovém sudu stála zapálená svíčka na bílém talířku. Dokonce přinesla láhev vína a dva plastové pohárky na stopce. Vešel dovnitř a rozesmál se.

„Už chybí jenom ona,“ pronesl, protože věděl, že je někde blízko a poslouchá. „Kdepak asi je?“

Bylo mu jasné, že daleko nebude. Zhasnul baterku a došel k přikrývkám. Láhev už byla otevřená. Položil baterku na sud, posadil se, zkřížil nohy a ruce si položil na kolena.

„Jestli se brzo neukáže, budu muset to víno vypít sám,“ pronesl hlasitěji. Čekal, že se každou chvíli objeví, rozesmátá a připravená. Už mu stál, nedokázal to horké pulzování ovládat o nic víc než zrychlený dech. Představoval si její teplé měkké tělo, pevnou křivku ňader. Těšil se, že ji konečně bude mít.

Sáhl pro láhev, nalil si a ochutnal nasládlé červené víno. Představoval si, co všechno spolu budou dělat. Náhle dveře do sedlovny vrzly. Jeho vzrušení okamžitě zesílilo. Jenže vzápětí se dveře zabouchly tak prudce, až se ohlávky pověšené na stěně rozhoupaly.

Překvapeně odložil láhev a vstal.

Zaslechl zvuk zamykání a vrhl se ke dveřím. „Co to děláš, kotě?“ Vzal za kliku. Vážně ho zamkla!

„Hej!“ křikl. „Jen počkej, tohle si odskáčeš!“

Zpoza dveří se ozvaly zvuky, jako by táhla po podlaze nějakou věc. Do dveří narazilo něco těžkého. Nechápavě zalomcoval klikou, nuceně se zasmál. „Co chystáš?“

Chtěl, aby to vyznělo laškovně, ale nedokázal zakrýt nervozitu. Na podobné hry neměl náladu. Zvlášť dnes v noci.

„No tak, kotě!“ křikl. „Už dost legrácek! Pojď sem ke mně!“

Zvuky za dveřmi utichly. Zvědavě přitiskl ucho ke dřevu. Nic.

„Jestli ty dveře budu muset vyrazit, budeš toho litovat!“ Stále se pokoušel mluvit škádlivě, trpělivost ho však opouštěla. „Rozumíš?“

Chvilku počkal. Zdálo se mu, že slyší kroky. Skřípání dřeva. Co to tam vyvádí?

„No dobře, kotě, jak chceš.“ Znovu zalomcoval klikou, krotil rozčilení. „Jdu si nalít víno a vypiju ho bez tebe.“

Žádná odpověď.

Postavil se stranou, zapřel se ramenem do dveří a zatlačil, zkoušel, jak jsou pevné. Dveře se otřásly. Nic víc. Zamračil se, vzal za kliku znovu. „No tak, pusť mě ven. Jestli se na mě zlobíš, vynahradím ti to.“

Když mu dál neodpovídala, doopravdy se rozčílil. Vrazil ramenem do dveří. Další uspokojivý otřes. Chystal se k novému pokusu, když vtom ucítil zápach kouře. Ne ze svíček, ani z lucerny. Ani z cigarety. Něco hořelo.

Zaklel, sklopil oči a ohromeně si všiml, že se dovnitř pode dveřmi prodírá kouř. Něco skutečně hoří. Cítil pálící se dřevo a seno. Možná petrolej. Co to má znamenat?

Veškerá hravost ho opustila. Uhodil dlaněmi do dveří.

„Otevři!“ zařval vztekle. „Vždyť to tu podpálíš, kotě. No tak. Tohle není žádná legrace!“

Zacouval, rozběhl se a vrazil ramenem do dveří. Dřevo zapraskalo, ale nepoddalo se. Položil na ně ruku a zjistil, že je na dotek teplé. O co jde? Nějaký žert? Co ji to proboha napadlo?

„Hele, tohle je nebezpečný,“ zavolal. „Přestaň blbnout a otevři ty pitomý dveře. Hned!“

Poslouchal, zdálo se mu, že slyší praskání ohně. Do kůže se mu zabořily ostré spáry strachu, pronikaly stále hlouběji, svíjely se mu kolem páteře. Ucouvl a kopl do místa hned vedle kliky. Další uspokojivé zapraskání. Zvedl nohu a zopakoval to. Část kliky upadla. Už viděl mosazný zámek. Rozkašlal se. Zpod dveří se dovnitř valil černý, hustý a dusivý kouř.

„No tak!“ zaječel. „Zbláznila ses? Otevři ty dveře!“ S kašláním ucouvl a opět narazil do dveří. Do klíční kosti mu vystřelila bolest. Dveře povolily a nepatrně se pootevřely. Opřel se do nich oběma rukama. Něco jim překáželo. Zátaras. Nedokázal je odtlačit. Mezerou se dovnitř začaly valit plameny, kouř a horko, které mu spalovalo obličej i ruce, oči ho začaly štípat. Ucítil, jak se mu škvaří vlasy a látka bavlněného trička. Ohromeně se zapotácel. Nechtělo se mu věřit, že udělala něco tak šíleného. Že se to skutečně děje.

„Hej! Utíkej pro pomoc!“ Zběsile se rozhlédl, popadl láhev s vínem, jediný zdroj tekutiny, a vychrstl je do mezery ve dveřích. Víno se rozstříklo, ale nestačilo to. Oheň jako by ho okamžitě vypil a chtěl víc.

Žár ho donutil ucouvnout. Mezerou ve dveřích se dál valil horký černý kouř, svíjel se a stoupal, provokoval, natahoval se k němu. Dřevo olízly žluté plameny, zvětšovaly se a přibližovaly. Zakryl si obličej ohnutou paží, rozběhl se ke dveřím a opřel se do nich celou svou vahou. Žár mu sežehl rameno, tvář, ucho. Bolest necítil. Získal další dva centimetry. Vyklíčila v něm naděje. Jenže vzápětí se dovnitř nahrnula přívalová vlna zběsilých plamenů, které dychtivě hledaly, čím by se nakrmily. Olizovaly suché dřevo a podlahu.

„Pomoc!“ zařval. „Kurva! Pomoc!“

Pro kouř už skoro neviděl, obličej měl spálený, pálily ho plíce. V místnosti nezbyl žádný vzduch. Slyšel sám sebe, jak heká a funí, každý nádech se mu zabodával do krku jako rozžhavený pohrabáč. Rozkašlal se, rozhlédl se, hledal něco, čím by si vydobyl cestu ke svobodě.

V hustém kouři zahlédl držák na sedlo – dva dřevěné hranoly, přitlučené ke stěně do tvaru písmene V. Sedlo shodil na zem, zvedl nohu a dupl do trámků. Hřebíky zaskřípěly, jak vyjely ze stěny, věšák zůstal viset nakřivo. Kopl do něj znovu, držák povolil a spadl na zem. Další záchvěv naděje. Popadl jeden hranol, rozběhl se ke dveřím a rozmáchl se jím jako pálkou. Udeřil do dveří. Jednou. Dvakrát.

Konec ukázky

Table of Contents

PODĚKOVÁNÍ

PROLOG

KAPITOLA 1