Veronika Rubínková

Samota Christlhof

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Veronika Rubínková, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9542-5 (epub)

ISBN 978-80-243-9543-2 (mobi)

SLOVO AUTORKY

12. května 1828 se ve Strážově na Šumavě rozpoutalo peklo. Obrovský požár připomínající apokalypsu zničil téměř celé město. Podle legendy šlo o dílo černé magie. Nedaleko Christlhofu, dnes poeticky nazývaného Pohádkou, měla žít stará čarodějnice. Nikdo neví, odkud přišla a za jakým účelem. Vypráví se, že zde provozovala černou magii a tajemné rituály, kterými děsila okolní lid. Po požáru došla lidem ze Strážova trpělivost. Vydali se ke Christlhofu, stařenu vytáhli ven před dům a zlynčovali ji. Když umírala, objala břízu, která u chatrče rostla, a toto místo proklela. Říká se, že v ten okamžik bříza vpila její krev a od těch dob má rudě zbarvené dřevo.

Každý, kdo se zde usadil, se se zlou potázal. Ženy měly zešílet, muži zemřít nepřirozenou smrtí. Nikdo nezůstal ušetřen. Jedna z žen měla uprostřed noci odejít ze statku do hlubokého neprostupného lesa s novorozencem v náruči a už se nevrátit. Její tělo ani tělo jejího dítěte se nikdy nenašlo. Mnohem dříve, než sem přišla čarodějnice, se tímto krajem prohnali Švédové. Vypráví se, že zpustošili nejen celý kraj, ale i několik stavení, která stávala na místě dnešní Pohádky. Tehdy neušetřili ani ženy, ani děti. Proto někteří tvrdí, že toto místo bylo prokleté už dávno před příchodem čarodějnice.

V 17. století si zde vystavěla svůj statek rodina Pangerlů. Právě oni měli podle některých pramenů založit usedlost, která nesla jméno Christlhof. Podle jiných zdrojů zde ještě před nimi působil „der alter Bader Christl“, po němž se stavení jmenovalo. Ať to bylo jakkoliv, mezi lidmi se šeptá, že i tato rodina byla prokleta. Napříč staletími je pronásledovaly katastrofy, které byly završeny v roce 1945 jejich odsunem.

V osmdesátých letech koupily usedlost Pohádka tři nejmenované rodiny. Byli to mladí lidé, kteří si zde chtěli zbudovat letní sídlo. Na statku tvrdě pracovali a investovali do něj všechny své úspory. Série úmrtí zpočátku vypadala jako nešťastná náhoda. Jeden z mužů, náčelník výsadkové přípravy, tragicky zahynul při průletu nad Sečskou nádrží. Jeho žena potom do roka spáchala sebevraždu. Z této rodiny zůstaly naživu pouze dvě malé děti. Další z mužů, také výsadkář, se věnoval sportovnímu potápění. Vydal se společně se svým malým synem a dalším kamarádem k zatopenému lomu. Syn, který na ně čekal na břehu, se už ale s otcem nikdy neshledal. I tento muž se z neznámých důvodů utopil. Po roce zemřela i jeho žena při tragické autonehodě. A tak naživu zůstaly opět dvě děti.

Ani třetí rodina nezůstala ušetřena. Starší syn zkoušel amatérské rallye, narazil vozem do betonového můstku a na místě zemřel. Krátce nato přišli i o mladšího. Spáchal sebevraždu skokem ze skály. V dopise na rozloučenou napsal, že nedokáže unést ztrátu svého bratra. Zde zůstali naživu pouze zlomení rodiče.

V devadesátých letech koupil usedlost zvanou Pohádka jeden z nejznámějších sériových vrahů Ivan Roubal. Bývalý strojvůdce patřil do té doby jen k nevýrazným zlodějíčkům. Od doby, co vlastnil Pohádku, se to ale mělo změnit. Nejprve zmizeli dva lidé, jistá Ruska Nataša a postarší podnikatel František Heppner. Jejich těla se dodnes nenašla. Pak se rozpoutalo vražedné běsnění trvající dlouhé čtyři roky, než byl Roubal dopaden. Podle některých i on tvrdil, že s Pohádkou něco není v pořádku. Měly ho zde pronásledovat hlasy a zvuky, dokonce se ho měl pokusit zabít neznámý útočník.

Dnes je stavení opuštěné a chátrá. Nikdo už neví, jaké tajemství skrývají jeho drolící se zdi. Jen zaprášené archivy vydávají pár strohých indicií, které provokují fantazii. Pravdou je, že se k opravě statku nikdo nemá. A tak možná brzy dojde k jeho zřícení. Však víte, jak je to s kletbami – skončí teprve tehdy, až nezůstane stát kámen na kameni.

PROLOG

1991

Všechny svaly měla napnuté k prasknutí a pod košilí, která jí v tomhle mrazu poskytovala jedinou ochranu, cítila, jak ji pomalu paralyzuje chlad. Možná proto, že byla bosá a běžela už příliš dlouho, nebo proto, že ten, který ji lovil, už byl blízko. Ve tmě vypadá všechno jinak, pomyslela si. Když nesvítí měsíc a k orientaci musí stačit jen odraz sněhu, nezbývá moc možností. Zakopla. A pak znovu. Všude kolem ní se nacházely vrstvy kamenů. Byly rozprostřené po celém lese v pravidelných rozestupech. Čím dál častěji padala na zem, když jí nohy podklouzly na některém z nich. Tep se jí zpomaloval, i když běžela ze všech sil. Poznala to, protože bylo čím dál namáhavější se nadechnout nebo udělat krok. Připadalo jí, že ke každému dalšímu pohybu musí vyvinout nadlidskou sílu. Ve svých představách se doslova vznášela nad sněhovou pokrývkou, ale pravda byla taková, že uběhla sotva pár desítek metrů.

Z hrdla vypustila chraplavý zvuk. Ledový vítr jí sevřel hlasivky a zmrazil snad všechny její vnitřní orgány. Nejdřív chtěla kašlat, ale vyplivla jen několik tmavě zbarvených hlenů, které okamžitě zmrzly, ještě dřív, než dopadly na zem. Takhle se nikam nedostane. Jenomže ona musela běžet. Zastavila se jen na okamžik, ale hned v těch několika vteřinách jí tělo vypovědělo službu. Zhroutila se na kolena, která se jí zabořila do sněhového polštáře. Zvláštní. Vždycky si myslela, že sníh studí, a tenhle hřál. Měla chuť si do něj lehnout, zabalit se do něj jako do peřiny a už nevstat. Její mysl se propadla do zvláštního rozpoložení, jako po cigaretě marihuany. Najednou jí bylo všechno jedno a navrch jí to připadalo vtipné. Zatímco on ji zuřivě pronásleduje po lese, ona si tu dopřává zasloužený odpočinek sotva pár metrů od něj. Nakonec – o nic nejde. Prostě si tu lehne, zabalí se do té měkké peřiny a počká si na to, co přijde. Když usne a už se neprobudí, nebude ji to muset trápit. Jen si chvilku odpočine. Jenom na malý okamžik. A pak, když zase vstane, poručí svému tělu, aby pokračovalo. Do vesnice to musí být už jen kousek.

Jenže ona dávno ztratila směr. Tupě dopadla na záda ukonejšená nepatrným pohybem větru ve větvích. Pozorovala mraky, jak se shlukují do sebe, jako by to byla jen skládačka, puzzle, které přesně zapadá, kam má. Vytvářely jednolitý temný povrch, za nimi už neexistovaly žádné stíny, nebylo nic, co by mohla vidět a čeho by se mohla bát. I ty zpropadené smysly už jí přestávaly fungovat, protože jinak by slyšela plíživé kroky, které se k ní nemotorně blížily. Ležela, zírala do neexistujícího nebe a přemýšlela, jestli se tam najde kousek místa i pro ni. I za předpokladu, že její existence až doposud znamenala jen ubohé plivnutí do louže.

Donutila své tělo, aby se otočilo na břicho, což v hlubokém sněhu nebylo nic jednoduchého. Vzepřela se na loktech, pak si klekla na kolena a pokusila se pohybovat po čtyřech. Kroky, ozývající se čím dál blíž za ní, přidaly na intenzitě. Konečně je její zjitřená mysl zaznamenala. Měly jiný zvuk než dusot nohou na zmrzlém povrchu. Ten zvuk byl táhlý, šoupavý. Neměla šanci, byl mnohem rychlejší, obutý do těžkých bot a patrně i sněžnic. Sice byla tma, ale sněhový povlak se občas zajiskřil, když se mraky rozestoupily, a její oči si přivykly tak, že bylo snadné rozeznat stíny stromů.

Její pronásledovatel na tom musel být obdobně. To znamenalo, že jakmile by se zvedla a pokusila o útěk, uvidí ji. Neměla moc možností.

Opatrně se posunula dopředu k hromadě sněhu. Kroky utichly. Zatajila dech a napjatě naslouchala. Byla si jistá, že se raději sama udusí, než aby se vzdala. Pak zaslechla pohyb. Plíživý, pomalý. Její pronásledovatel si počínal obezřetně. Věděl, že nemohla utéct daleko. Ne v tomhle chatrném oblečení. Posadila se a začala si zuřivě zasypávat nohy sněhem. Než její tělo zaznamená podchlazení, potrvá to několik minut. Přikryla si kolena, potom břicho, prsa a nakonec do sněhu zabořila i hlavu. Kroky už byly docela blízko, sotva pár metrů. Bodavá bolest v břiše ji upozorňovala na krutý zánět močového měchýře. Nesmí to vzdát. Jen tu chvíli takhle vydrží a pak vymyslí, co dál. Klouznutí sněžnic prosvištělo těsně kolem jejích nohou.

Jestli teď vysvitne ten zpropadený měsíc, bude to pekelná ironie! Chtělo se jí zasmát. Byl to paradox. Ještě před hodinou seděla u rozehřátého krbu se sklenkou dobrého vína a poslouchala Frantovy povídačky, které brala jako zpestření ospalého večera. A teď tu leží, mrtvola zahrabaná do sněhu, a doufá, že se zhmotní její anděl strážný. Od začátku to byla ubohá fraška. Hra lidí bez života na to, že žijí. Byli jako figurky na šachovnici, už od první chvíle, kdy se setkali. A ona i Franta dostali šach mat.

KAPITOLA 1.

MUMIE

1880

„Měšťáček, chcípáček!“ Následuje salva smíchu a pak další pokřik: „Srabe! Srabe! Už ti z toho hrabe!“

Juliovi se třesou ruce i nohy, ale snaží se nedat na sobě znát strach. Je mu dvanáct, už je chlap, a ne nějaké ořezávátko. Opatrně zírá na černou díru v zemi, zakrytou chatrným dřevěným poklopem. Je mu horko i zima zároveň a v duchu proklíná mámu, že ho poslala na prázdniny zrovna sem do Bradného, do takové končiny, kde už ani lišky nedávají dobrou noc, protože je nenapadne sem zabloudit. Rozhlédne se. Kolem je obkličuje téměř neprostupný les. Kromě party čtyř chlapců, mezi něž se teď chce zařadit i on, tu nikdo není. Jen mlčenlivé stromy, jehličnaté i listnaté, jejichž koruny se hrozivě tyčí do výšky, a dlouhé pastviny prosvítající mezi mohutnými kmeny, které otevírají výhled do srdce bývalého Královského hvozdu. A velká díra v zemi u cesty, která se černá v hrozivé hlubině. Kluci se smějí a pošťuchují ho, ale zdá se mu, že v jejich očích občas zahlédne i obdiv. Vsadil by boty, že se sem ani jeden z nich ještě neodvážil. Pod poklopem je, jak jinak, naprostá tma. Zatuchlý puch potvrzuje Juliovu domněnku, že sem lidská noha nevkročila už mnoho let, možná i staletí. To, že není odsud, ale z Rokycan, si bude muset hodně tvrdě odpracovat. Co naplat, to je život.

„No tak, co je? Říkal jsem, že je to srab!“

Hubený zrzavý kluk v modré bundě a starých ošlapaných botách vítězoslavně zdvihá ruce. Další dva, oba světlovlasí a oba v červených svetrech a stejných modrých teplácích, snad aby bylo skutečně patrné, že jsou dvojčata, se už moc nesmějí.

„Hele, nemusíš tam lézt,“ řekne ten, co je o dvě minuty mladší.

„A jak by pak mohl patřit k nám?“ osočí se na něj jeho starší bratr.

„Jasně, chce do party, tak ať tam vleze,“ přidá se zrzavý posměváček.

Léto je v plném proudu a všude voní tráva. Julius kýchne.

„Ale nikdo z nás tam nikdy nebyl!“ brání se mladší z dvojčat.

„Jenže on je měšťák, to je rozdíl. Musí dokázat, že je chlap jako my!“ zakoulí očima zrzek.

Tím je řečeno vše. Dolů prostě musí. Opatrně se nahne nad díru a soustředěně se zahledí do tmavého prostoru. Potěší ho zjištění, že to nejspíš není taková hloubka, jak čekal. Žebřík vedoucí do nitra štoly je ještě zachovalý, i když dřevěné příčky sem tam uhnívají. Juliovi se trochu sevře srdce. Odjakživa hodně četl, takže ví, že třeba takové plzeňské podzemí je sítí spletitých chodeb, ve kterých se nikdo nevyzná, a slyšel, že už v nich také mnoho lidí zmizelo. Sám má tajnou teorii, že zdi jsou tam pohyblivé a čas od času se posunují a uzavírají tak staré chodby. Co když je to tu stejné?

„Tak lezeš, nebo ne?“ ozve se otráveně zrzek. „Když se dostaneš aspoň do poloviny, jsi náš,“ slíbí mu. Julius si povzdechne a naposledy se rozloučí s tichou krajinou a zářícím sluncem. Potom odevzdaně uchopí lucernu se svíčkou a sirky, které mu podávají, otočí se zády k poklopu a opatrně vyzkouší první příčku. Kupodivu to jde snadněji, než by čekal. Po chvíli, když už je zhruba v polovině žebříku a tváře chlapců dívajících se na něho shora jsou najednou o dost menší, zjišťuje, že ho to dobrodružství vlastně fascinuje.

„Pašák!“ zaslechne uznalou pochvalu, která se ale ozývá už z dálky, protože teď venkovní svět izoluje krunýř chodby vedoucí do černé tmy. Smrdí to tu. Dokonce chvíli vážně přemýšlí, jestli se nepozvrací. Nakonec polkne, vytáhne z kapsy zápalky, škrtne a rozsvítí lucernu. Slabé mihotavé světlo se trochu zachvěje, ale pak se rozhoří, což mu dodá pocit bezpečí a jistoty. Posvítí před sebe. Chodba před ním je úzká a nízká, vyztužená trámovím. Nebude mít problém. Tedy, pokud tu nejsou krysy. Pomalými kroky postupuje dopředu. Na zemi leží zbytky náčiní, které zde v dávných dobách lidé používali – želízka, kladívka, rozbitá lojová lampa. Opatrně je překročí a slíbí si, že po cestě zpět je vezme s sebou.

V botách mu čvachtá, ale vody tu moc není. Spíš jen prosakuje skrze podmáčenou zem. Tady na Šumavě je to vcelku běžné a matka ho vždycky varovala, ať se vyhne místům, kde se mu boty začnou bořit do měkkého bahna. Je tu spousta bažin a neobjevených nenápadných slatí, ve kterých se neznalý člověk může lehce ztratit nebo utopit. Pokračuje systematicky, pomalými, ale rozhodnými kroky. Plamínek svíčky se sice třepotá, ale pořád hoří. Jde to vcelku snadno. Poserové! Chtějí po něm, aby došel do poloviny. To znamená, že dál než za polovinou nikdo z nich nebyl. Měšťáku! Chcípáku! zní mu v uších.

Chodba se trochu zužuje a dělí se na dvě části. Jedna je zasypaná a druhá, zpola plná vody, prudce odbočuje vpravo. Smrdí jako týden staré ponožky. Na zdi si všimne vyrytého křížku. Je hodně zašlý, snad ho tu někdo vytesal už před mnoha lety. Hned vedle je další značka, která, jak usoudil, patřila k hornickému značení. Posvítí lucernou na zeď. Vlnovky, kříže a trojúhelníky, které se pravidelně střídají, vedou hluboko do štoly. Místy je zeď tak rozdrolená, že jsou neznatelné. Přemýšlí co teď. Klučičí hlasy už neslyší, ale je mu jasné, že tohle místo je to nejzazší, kam mohli dojít. Najednou se ho zmocní soutěživost. Postaví lucernu na zem, sundá si boty a jejich tkaničky sváže tak, aby si je mohl pohodlně hodit přes rameno. Sroluje ponožky, strčí je do bot a vyhrne si kalhoty. Chňapne po lucerně, ale neopatrným pohybem ji převrátí. Chvíli to vypadá, že zhasne, ale nakonec se plamen svíčky ustálí. Sehne se pro ni a trochu se praští do hlavy. Strop se tu povážlivě snižuje. Pokud chce kluky překonat, bude muset po čtyřech.

Srabe! Julius nesnáší, když se mu někdo směje. Jeho máma Mathilda mu vždycky říkala, že když se jí lidé ptají, jak přišla o oko (mezi sebou ji posměšně nazývají Jednookou Mathildou), odpovídá jim, že si ho sama vydloubala, aby se nemusela dívat, jak jsou lidé hloupí. A teď že ho nosí v kapse pro případ, že by potkala někoho, kdo by ji přesvědčil o opaku. Ve škole si sice kvůli tomu vyslechl mnohé, ale nikdy ho nikdo nenazval srabem. Kdyby tohle řekli před jeho tátou, určitě by jim srazil hlavy dohromady. Problém byl, že otce nezná. Nikdy ho neviděl, a tak si musel vystačit s tím, co mu řekla Mathilda, a zbytek si dokreslil svou fantazií. Otec se teď v Juliově představě usmál a pobídl ho, ať to zkusí.

Julius stiskne ouško lucerny mezi zuby a klekne si na všechny čtyři. Voda mu sahá někam po břicho a nepříjemně studí. Postupuje o poznání rychleji. Po několika dlouhých minutách už se zase může postavit. Je tu mnohem víc prostoru a hlavně sucho. Pravděpodobně voda vyvěrala na povrch v místech, odkud se začal plazit. Tady po ní není ani památky. Zjistí, že tu chodba končí a dál směřuje jako komín k východu, který se nachází nad ním. Světlo odhaluje temnou škvíru, která není vysoko.

Zmocní se ho vzrušení. Natáhne ruku a nahmatá pevný povrch. Pak otvorem prostrčí lucernu a položí ji tam. Zvedne koleno a chodidlem se zapře o vyčnívající kámen. Vyhoupne se a podaří se mu překulit na břicho. Je nahoře. Uvědomí si, že je v nějaké místnosti. Je tu dost zima navzdory horkému létu, které panuje venku. Posvítí si nejdřív na kamenný strop porostlý lišejníkem a pak na dlážděnou podlahu, v jejímž středu je patrný obrazec připomínající hvězdu, vyskládaný z menších a světlejších dlaždic. Radostí skoro zavýskne. Zavře klukům huby, až jim řekne, co objevil! Zkoumá místnost centimetr po centimetru. Není tu nic, co by mohl odnést, aby dokázal, že byl až tady. Dlážděná podlaha, kamenný strop pokrytý silnou vrstvou pavučin a podivné podlouhlé výklenky, seřazené kaskádovitě nad sebou. Jde blíž, aby si je prohlédl. Ozvěna jeho kroků ho trochu děsí a každou chvíli se otočí, protože má pocit, že za ním někdo jde. Nakonec usoudí, že je to hloupost, a nakloní se, aby si otvory prohlédl.

Uvnitř někdo leží. Srdce se mu divoce roztluče, až má pocit, že praskne. Není schopen ze sebe vypravit ani hlásku. Světlo lucerny ozařuje pergamenovou tvář s delšími bílými vlasy. Kůže, která obepíná obličej jako plátno, místy připomíná zmuchlaný zažloutlý papír. V pootevřených ústech mrtvoly jsou zasunuté drobné kamínky a hlína zvláštní načervenalé barvy. Tělo je obaleno cáry látky, které se místy rozpadají. Leží zaklesnuté mezi hustými bílými pavučinami, ve kterých se černá poměrně velký masitý pavouk. Ten se teď pohne, vyplašen nenadálým vetřelcem.

Juliovi leknutím padá lucerna z ruky. Její světlo se divoce roztančí po místnosti a pak zhasne. Julius zalapá po vzduchu a vrhne se po ní. Přitom si bolestivě narazí koleno. Zasyčí bolestí, snaží se uklidnit a hlavně nebrečet. Zašmátrá v kapse po zápalkách a škrtne. Lucerna leží těsně před ním a její sklo je rozbité. Zaváhá. Má na výběr. Buď uteče a všechno poví klukům, kteří mu pravděpodobně nebudou věřit, nebo se uklidní a přinese důkaz. Chvíli nerozhodně sedí na zemi a děsí se všech zvuků, které zaslechne. Rozléhají se po místnosti a vrací se jako bumerang. Nakonec si dodá odvahy, znovu zapálí svíčku v lucerně a postaví se.

Je mu jasné, že se dostal do nějaké krypty, o které nemají tušení ani místní. Vzduch je tu suchý a plný prachu, který zvířil, jak se zmítal po zemi. Hlasitě kýchne a celý prostor zaduní. Ze stropu se odloupne několik kamínků a dopadnou mu na hlavu. Setřese je rukou a promne mezi prsty. Znovu zamíří k výklenkům. Vzpomene si na Verneovu Cestu kolem Měsíce, kterou mu matka koupila v Matici lidu. V ní lidé putovali na Měsíc, a nakonec se dostali na oběžnou dráhu, ze které pozorovali jeho povrch. Byli to hrdinové, jejichž touha po poznání byla silnější než strach. Teď je na tom stejně.

Stoupne si opatrně na špičky, aby mohl nahlédnout do výklenku nad ženou (je si jistý, že je to žena, protože má dlouhé vlasy, které muži nenosí), a dává pozor, aby o její tělo nezavadil ani špičkou boty. Výklenek je bohužel příliš vysoko, anebo on je malý. Opatrně nahmatá jeho okraj, položí na něj lucernu a zapře se o něj prsty. Pak se postaví na hranu hrobky a nahlédne dovnitř. Leží tam drobné tělíčko, velké sotva jako on. Vykřikne a ode zdí se odrazí ozvěna. Napadne ho, že se možná dívá do hrobu dítěte a jeho matky. Druhé tělo je oblečeno do bílého rubáše. I ono má v prázdných očních důlcích položené zvláštní načervenalé kamínky. Juliovi připadá, že jeho kůže je z černé gumy. Neodváží se ho dotknout, ale zřetelně vidí, jak se mu pod ní rýsují kosti. Přesto je na něm cosi fascinujícího. V dlaních složených na prsou svírá malou panenku oblečenou do krajkových šatiček. To bude ten nejlepší důkaz, napadne ho. Uchopí panenku a vymaní ji ze ztuhlých černých prstů. Projede jím zvláštní záchvěv energie. Pak natáhne ruku a sebere jeden z těch zvláštních kamínků. Seskočí dolů a strčí panenku i s kamínkem do kapsy. Prý měšťák chcípák! Uchechtne se. Poděláte se strachy, slíbí jim v duchu.

***

Julius nemohl usnout. Převaloval se v peřinách v malém pokoji s malovanou skříní, jakou používali lidé v minulém století, stolkem, starou truhlou a oknem s výhledem na cestu k lesu. Děsila ho představa, že kdyby se po ní vydal, narazil by na místo, v jehož podzemí odpočívá strašlivé tajemství. Teď už byl přesvědčen, že je jediný, kdo ho zná. Hned jak přišel domů, zeptal se tety Adele na historii dolování a také na to, jestli zde kdysi nestávala nějaká kaple s hrobkou. Nevěděla zhola nic, kromě toho, že tu prý kdysi bývala šibenice, což ale nebylo vůbec jisté, protože to prý jen slyšela od své báby.

Juliovi byla střídavě zima a horko. Pokaždé, když zavřel oči, viděl před sebou kryptu, ženu s dlouhými vlasy a dítě, jemuž kdosi vložil do ruky panenku, která teď seděla na stolku pod oknem a pozorovala ho skleněným pohledem. Byla vyrobena z látky a její hadrové tělíčko se trochu naklánělo ke straně, jako by si ho chtěla důkladněji prohlédnout. Místo očí se černaly dva malé knoflíky, ale Juliovi připadalo, že vůbec není slepá a skrze ně mu vidí až do duše. Přemýšlel, jaké bylo dítě, které ji kdysi dostalo. Muselo to být určitě děvče, ještě docela malinké. Možná měla narozeniny nebo po ní strašně dlouho toužila a něčí šikovné ruce jí tu panenku vyrobily. Musela z ní mít obrovskou radost a určitě ji velmi milovala, když ji spolu s ní uložili i do hrobu. Jak se asi jmenovala? A jaké jméno dala své panence? Co se jí stalo? A proč leží zapomenutá v kryptě, o které patrně už roky nikdo nic netuší? Slíbil si, že to zjistí. Tyto prázdniny budou zasvěceny detektivnímu pátrání. Bohužel na to bude sám. Ti pitomci mu nevěřili, ani když jim tu panenku ukázal. Vysmáli se mu, že ji někde sebral a teď si vymýšlí, aby byl zajímavý. Vztekle odkopl peřinu, vstal a vzal panenku do ruky. Byla lehká a švy na jejím těle držely stále pevně. Na sobě měla dlouhé krajkové šaty se zvláštním vzorem připomínajícím pavučinu. Tmavé vlasy měla zapletené do copu, na jehož konci se houpala zašedlá mašle. Když je pohladil, byly jemné jako hedvábí. Ruce i nohy měla hadrové a poddajné, ale stejně jako hlava držely pevně přišité k tělu z režné látky.

Konec ukázky

Table of Contents

SLOVO AUTORKY

PROLOG

KAPITOLA 1.