Beate Maxian

VRAŽDA V SCHÖNBRUNNU

Originální název: Mord in Schönbrunn

Vydáno u Wilhelm Goldmann Verlag, München, 2016

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2016 by Wilhelm Goldmann Verlag, a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany. Original title: Mord in Schönbrunn. Der sechste Fall für Sarah Pauli. Ein Wien-Krimi by Beate Maxian.

Mapa © Martina Knoppová, 2021

Translation © Eva Osinová, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-9847-1 (epub)

ISBN 978-80-243-9848-8 (mobi)

Družičky mají za úkol zmást zlé duchy a odlákat je od nevěsty. Proto si oblékají podobné šaty jako nevěsta.

Tato tradice sahá až do dob antického Říma.

Poznámka překladatelky: V knize bylo citováno z knihy Pohádky bratří Grimmů v překladu Jitky Fučíkové.

PROLOG

Světlý a útulný pokojík. Dětské povlečení s motivem Bambiho. Nad postelí růžový nápis:

Zrcadlo moje ze všech nejvzácnější,

kdopak je v naší zemi nejkrásnější?

Krásná je, krásná naše paní královna,

není u nás žena, jež se jí vyrovná.

Tak tohle se o mně dneska ráno rozhodně říct nedá, pomyslela si. Zhluboka se nadechla, pak vydechla a posadila se na posteli. Hlava jí třeštila. Zatracená party. Neměla to s pitím tak přehánět.

Rozhlédla se po pokoji. Nábytek v bílých a růžových tónech. Tapety na zdech s motivy pohádkových postaviček. Na nočním stolku sklenka s vodou. Vedle ní aspirin. Otevřela krabičku a nechala tabletu rozpustit ve vodě. Šuměla.

Co se vlastně v noci stalo? Snažila se rozpomenout. Útržky včerejšího filmu. Lidi na parketu. Hlasitá hudba. Uvolněná nálada. Smích. Film se přetrhl.

S kým vlastně jela domů, sakra? Zavřela oči a pokusila se vybavit si okamžik, kdy odcházela. Neostrý obraz, žádné obrysy, nic konkrétního. Neměla nejmenší tušení. Znovu otevřela oči. Podle všeho je nejspíš v dětském pokoji. Vypila obsah sklenice naráz, postavila ji na noční stolek a ztěžka vstala z postele. Páni, to je vážně trapas. Bez ohledu na to, u koho skončila, se bude muset omluvit a co nejrychleji odjet domů. Felix, napadlo ji. Určitě už si o ni dělá starosti. Starosti? Určitě už totálně panikaří, když se v noci nevrátila.

Snažila se najít kabelku, ale nenašla ji. Udělalo se jí špatně, všechno se s ní točilo. Že by jí včera někdo něco přimíchal do vína?

Snažila se stát zpříma, došla ke dveřím, otevřela je a ocitla se v obývacím pokoji. Naštěstí tam nikdo nebyl. Ke slovu se začal hlásit močový měchýř. Kde je tady záchod? Rozhodla se, že zkusí ty úzké bílé dveře, a ulevilo se jí, když hned zjistila, že to tipla správně. I tady byla na zdi tapeta s pohádkovými motivy. Sedla si a ucítila obrovskou úlevu. Prohlížela si ručníky s výšivkami Popelky. A další růžový nápis na zdi:

Krásná je, krásná naše paní královna,

Sněhurka se jí ale stokrát vyrovná.

Upřímně – i když má člověk děti seberadši, zařizovat v tomhle stylu i záchod je už vážně trochu moc. Vstala, zmáčkla splachovač a umyla si ruce. „Dávkovač mýdla s motivem Sněhurky, jak jinak,“ zamumlala téměř pobaveně.

Pak se vrátila do obývacího pokoje. Pořád nikde nikdo. Kde jen má kabelku? Někde tady přece musí být. Podala si ze sedačky jeden z polštářků a prohlédla si výšivku – strom, vedle něj sedí holčička, před ní stojí uhoněný bílý králík ve vestičce a v tlapkách svírá kapesní hodinky.

„Alenka v říši divů.“ Kde jen se to ocitla? Že by v nějaké filmové pohádce? Zamířila k východu a stiskla kliku. Jenže dveře byly zamčené.

Zabouchala na ně dlaní.

„Haló, slyší mě někdo?“

Kde jen má tu zatracenou kabelku? Napadlo ji, že ji určitě nechala na party v Pallaviciniho paláci. Najednou zaslechla kroky. Blížily se.

No konečně.

„Haló,“ zavolala ještě jednou.

V dolní části dveří se objevil úzký otvor. Do místnosti se po podlaze přikutálela láhev minerální vody.

O pět let později

Čtvrtek 16. dubna

1

SNĚHURKA

Běhala.

Třikrát týdně. Vždycky ve stejný den. Valentina Maceková měla ráda pravidelnost. Vyrážela každý den v půl sedmé. Jakmile se otevřeny brány do schönbrunnského zámeckého parku, proběhla Meidlinger Tor. V tuto dobu v rozlehlém areálu málokdy na někoho narazila. Vychutnávala si atmosféru brzkého rána: studený vzduch, poklidné cvrlikání ptáčků, vůně zbrusu nového dne. Ve Vídni konečně začalo jaro. Ze země rašily jarní květiny, stromy pučely a lidé s alergií měli zarudlé oči a z nosu jim kapalo. Před dvěma týdny na spoustě míst v Rakousku ještě sněžilo, dnes by se měla teplota během dne vyšplhat až na letních 28 stupňů – alespoň tak to hlásili v rádiu v předpovědi počasí.

Když na konci Lichte Allee zahnula na parkovou promenádu, vyslal jí mozek zprávu, že tady něco není v pořádku. To je zvláštní, pomyslela si v běhu. Najednou se jí vybavila scéna z pohádky o Sněhurce ve skleněné rakvi. Nějaká figurína nebo loutka – z takové dálky se to dalo dost těžko rozpoznat – ležela jakoby na nějakém stole uprostřed široké cesty mezi travnatými plochami. Při pohledu od zámku to bylo ve třetí řadě záhonů. Kolem podivného lože byly rozestavěny hořící hřbitovní svíčky. Že by nějaká umělecká instalace? Nebo se tady něco natáčí? Jenže kde je štáb a kamery? Široko daleko nebylo ani živáčka. Ani u Neptunovy fontány, ani nikde jinde.

Proto se Valentina Maceková zastavila a zaostřila. Probudila se v ní zvědavost. Valentina věděla o své slabosti a nestyděla se za ni. Když je člověk zvědavý, je život přece mnohem napínavější. Valentina se odhodlaně vydala k figuríně. Byla to žena. Měla na sobě dlouhé krajkové šaty bílé barvy, které byly po stranách stolu nařasené. Ruce měla zkřížené na prsou, oči zavřené. Hnědé, elegantně vyčesané vlasy zdobily drobné růžové růžičky, rty měla namalované červenou rtěnkou. Spící nevěsta, pomyslela si Valentina. Je to opravdu umělecká instalace? Valentina se přinutila a pohlédla jí do tváře. Okamžitě poznala, že žena je mrtvá. Valentině se rázem napjaly svaly v celém těle a chtěla vzít nohy na ramena. Jenže duše se bránila. Valentina zůstala stát jako přikovaná a civěla na ženské tělo na márách.

Z bílých šatů vystupovaly jemné paže, zápěstí tak droboučká, jako by patřila dítěti. Bledá pleť byla průsvitná jako hedvábný papír, pod kůží se zřetelně rýsovaly kosti. Kdyby měla ebenové černé vlasy, vypadala by jako z knížky bratří Grimmů. Sněhurka. Pleť bílá jako sníh, rty rudé jako krev…

Valentina se neodvažovala přistoupit blíž ke stolu, nebo se snad dokonce mrtvé ženy dotknout, protože měla strach, že by se jí rozpadla pod rukama. Ta žena byla mrtvá a někdo ji tady se vší pečlivostí položil na máry. Valentina najednou s jistotou věděla, že tu ženu už někdy viděla. Jen si teď za nic na světě nedokázala vzpomenout, kdy a kde to bylo.

Vytáhla si mobilní telefon z ledvinky a zavolala na policii.

Když čekala, trousilo se čím dál více lidí, zvědavě se zastavovali a vyptávali se jí, co se stalo. Valentina jim na to samozřejmě nedokázala odpovědět.

Neměla by zavolat Ruth a říct jí, že přijde do kanceláře později? Vtom si všimla, že přichází policie. Skupinka zvědavců kolem Valentiny a mrtvé ženy se pomaloučku rozestoupila a vytvořila špalír, který policistům lemoval cestu až k tělu.

Jeden ze starších policistů v uniformě se zeptal, kdo je zavolal. Valentina se přihlásila. Strážník si poznačil její jméno, adresu a telefonní číslo, ačkoli už všechno nadiktovala do telefonu. Pak odpověděla na několik otázek a slíbila, že počká, než dorazí vyšetřovatelé z kriminálky. Policie vyzvala zevlující lidi, aby se rozešli. Ti se dávali do pohybu jen s nevolí. Rušné dění Valentině připomínalo včelí roj. Nedalo se poznat, kdo je za co zodpovědný, ale zdálo se, že tenhle postup, který vypadal dost chaoticky, měl svou logiku a přinášel výsledky. Během kratičké chvilky bylo místo nálezu uzavřené. „Místo nálezu“ – znělo to, jako by našla ztracený šperk.

Brzy nato dorazil roj nových včel. Měly na sobě bílé overaly, vytahovaly nejrůznější nástroje, fotografovaly, ověřovaly, měřily. Tohle znala Valentina jen z televize. Nedokázala říct, kolik času mezitím uběhlo, když se před ní objevil chlap jako hora.

„Jsem Martin Stein, vrchní vyšetřovatel. Mohla byste mi znovu říct, co se tady stalo?“ zeptal se jí. Nebyla to otázka, nýbrž příkaz.

Valentina opět popsala událost dnešního časného rána a pátrala v inspektorových očích po nějaké reakci. Vyšetřovatelův pichlavý pohled však neprozrazoval, co si o tom všem myslí. Díval se na ni bez hnutí a ona mluvila.

Ne, mrtvou ženu blíže nezná, jistě, vždycky běhává touhle dobou. Vstává totiž velmi brzy a v práci je už od půl deváté.

„Nejprve jsem si myslela, že se tady zrovna natáčí nějaký film, nebo že jde o uměleckou instalaci. Že je mrtvá, jsem pochopila, až když jsem k ní přišla blíž.“

Valentina sklopila hlavu. Křečovitě sevřela prsty, bílé klouby prosvítaly tenkou kůží. Vzhlédla.

„A pak jsem zavolala na policii.“

Po odpovědi na otázku, jaké má povolání, se inspektor výsměšně pousmál a zopakoval slovo „svatební koordinátorka“, jako by si ho Valentina právě vymyslela.

„Ano. Od té doby, co v televizi běží ta svatební show, je zkrátka in mít vlastního svatebního koordinátora,“ dodala Valentina téměř omluvně. Uhladila si dlouhé hnědé vlasy, které měla svázané do culíku. Vyšetřovatel si ji prohlížel. Zdálo se, že ho v tu chvíli něco napadlo, protože ji začal provrtávat pohledem: „Ta mrtvá žena má na sobě svatební šaty.“

Valentina polkla. „Ale to přece neznamená, že ji znám.“ Pronesla to vystrašeněji, než zamýšlela.

Nezdálo se však, že by to na vyšetřovatele udělalo nějaký dojem. „A znáte ji?“

„Já… ani nevím. Připadá mi nějaká povědomá.“ Nejistě zvedla ruce do vzduchu.

„Odkud byste ji mohla znát?“

„Vážně nevím… Možná se mýlím.“

„Máte paměť na obličeje?“

„Ano. Obvykle ano.“

Co je to za podivné otázky? Zakroutila hlavou.

„Nejsem schopná jasně uvažovat. Najít mrtvolu je vážně zlý sen, člověka pak napadá všechno možné.“

„A co třeba?“

„Jak to myslíte?“

„Co vás třeba napadá?“

Valentina znovu zakroutila hlavou. „Nevím. Kladla jsem si otázku, proč se to muselo stát zrovna mně.“

Policista si dělal poznámky.

„Viděla jste tady ještě někoho?“

Valentina zakroutila hlavou. „Ne. Nikoho.“

„Běháváte tudy často?“

„Ne. Vlastně ano.“

„Tak ano, nebo ne?“

„Ano… Ano. Běhávám tudy třikrát týdně, vybírám si pokaždé stejnou trasu.“

Zdálo se, že vyšetřovatel přemýšlí.

„Možná to totiž nebyla náhoda, že jste tu mrtvou ženu našla zrovna vy.“

Chce ji snad vyprovokovat?

„To je zlý sen,“ zopakovala.

Kdyby jen tušila, že se jí dnes stane něco takového, zůstala by doma, nebo by aspoň běžela jinou trasou. V schönbrunnském zámeckém parku je spousta možností, kudy se dá běhat, třeba po Rustenallee a kolem Neptunovy fontány ke glorietě. Jenže i tak by na tu mrtvolu narazila. Pořád samé „kdyby“. Nebyl by život jednodušší, kdyby neexistoval podmiňovací způsob? Snažila se opět soustředit. Kručelo jí v břiše.

„Můžete jít. Vaše nacionále máme. Kdybychom měli ještě nějaké otázky, ozveme se vám. Nebo vás má někdo hodit domů?“

Valentina zakroutila hlavou. „Ne, díky, to je v pohodě.“ S úlevou vydechla.

V tu chvíli se vedle vrchního inspektora objevila mladá policistka a odtáhla ho stranou. Valentina se nehýbala z místa, jako by tušila, že se blíží katastrofa. Policistka podala vyšetřovateli nějaký průkaz a něco mu šeptala. Valentina sledovala, jak muž povytáhl obočí, a věděla, že konec vyslýchání je v nedohlednu.

Pak se k ní vyšetřovatel vrátil. „Říká vám něco jméno Daniela Meierová?“

„Daniela Meierová,“ zopakovala Valentina tiše. V Rakousku se přece miliony lidí jmenují Meier nebo Meierová. V tu chvíli jí to došlo a zbledla.

„Ta mrtvá žena je Daniela Meierová?“

Martin Stein přikývl. „Našli jsme její průkaz ve výstřihu.“

Valentina polkla. Kdo by zastrkával mrtvole občanku do výstřihu? Sněhurka. Vypadá jako Sněhurka, pomyslela si.

2

RUDÉ RŮŽE

„Copak se mi to doneslo?“

Tak už je to tady, napadlo Sarah Pauliovou.

Novinářka uzavřela sázku sama se sebou, jak dlouho bude trvat, než se Conny Soeová, reportérka z rubriky Prominenti, dozví o dárku, který dostala. Odhadovala to na půl hodiny – a vyhrála. V myšlenkách si uznale poklepala na rameno. Vídeň je zkrátka vesnice a Vídeňský posel náves. Kolegyně byla mistryní v odhalování utajovaných milostných pletek a tohle zavánělo prvotřídním románkem. Sarah hlasitě vzdychla a opřela se do křesla. Nechť hry započnou.

„Naše milá Sarah,“ pronesla Conny pobaveně. „Co na to říct?“

Conny a s ní i Gabi, Sařina kamarádka a současně sekretářka vydavatele Vídeňského posla, se opíraly o rám otevřených dveří kanceláře. Ani jedna z nich se očividně nemínila hnout z místa.

Conny měla lehoučké světle žluté šaty bez rukávů, které dokonale ladily s měděnou lví hřívou na hlavě. Náušnice se jí leskly jako ranní rosa na slunci a boty na vysokém podpatku měly samozřejmě stejnou barvu jako šaty. Gabi stála vedle ní v bílé halence, džínsech, modrých sandálech a s nehty na nohou nalakovanými na červeno. Obě naprosto nepokrytě zíraly na kytici, která stála na Sařině psacím stole ve velkém kbelíku naplněném až po okraj vodou, protože neměla vhodnou vázu. Mezi Conny a Gabi stála Sissi, Connin černý mopslík, a vší silou vrtěla zadkem. Bylo záhadou, z čeho má fenka radost, protože se nedívala ani na ženy, ani na kytici.

„Rudé růže,“ mínila Gabi a v tmavomodrých očích jí pobaveně zablýskalo. „Co na to říct?“ zopakovala Connina slova.

„To je fakt, co na to říct?“ pronesla stejným tónem Sarah a zatvářila se stejně překvapeně. „Holky, můžete to zopakovat klidně desetkrát. Stejně nevím, co mají ty růže znamenat.“

„Od Davida určitě nejsou,“ pronesla Conny nahlas to, co bylo nejspíše všem v redakci už dávno jasné.

„Ne, ty nejsou od Davida,“ potvrdila Sarah i tak. Samozřejmě se o tom v redakci Vídeňského posla mluvilo. Tlachalo by se o každé kolegyni, které by zásilková služba doručila obrovskou kytici. Jenže to, že květiny skončily zrovna v Sařině kanceláři, dělalo situaci ještě napínavější. Přece jenom je Sarah víc než jen obyčejná kolegyně. Žije s vydavatelem Vídeňského posla a David Gruber je v očích všech ostatních kolegyň úspěšný, a hlavně atraktivní muž. Jenže David by Sarah takhle obří kytici dal spíše o samotě a mezi čtyřma očima, než aby ji posílal po kurýrovi na kole a v cyklistických kalhotách, a ještě přede všemi. Spíš to nasvědčovalo teorii, že má Sarah tajného ctitele.

„Poslouchejte, vy dvě, copak nemáte nic lepšího na práci? Neměla ses náhodou už dávno zajímat o Romy? Udílení cen bude za chvíli. Po městě se poflakuje určitě spousta prominentů, kteří by to chtěli okomentovat. Kdo je vlastně letos nominovaný?“ Snažila se změnit téma a věděla, že Conny si udílení ceny za televizní a filmovou tvorbu nenechá ujít, i když ji organizuje konkurenční časopis. Conny dostává každý rok pozvánku na vídeňský Hofburg, kde se Romy uděluje. Konkurence sem, konkurence tam. A Connina rubrika pak ve Vídeňském poslovi pokaždé informuje o vítězích. Mezitím byla dokončena také kompletní rekonstrukce tamního Muzea císařovny Sissi, které rozsáhle poškodil atentát spáchaný ručním granátem.

„A tebe, Gabi,“ obrátila se Sarah na kamarádku, „tebe už David určitě postrádá. Takže bylo fajn vás vidět, dámy, ale teď odchod. Ciao.“

Gabi a Conny si rychle vyměnily pohled, zahihňaly se, odlepily se současně od rámu dveří a přistoupily blíž.

„Momentálně nemám nic na práci. Už jsem uvažovala i o tom, že si uklidním psací stůl,“ pronesla Conny tónem, jako by šlo o úkol, který absolutně nelze zvládnout.

Sarah znovu vzdychla, tentokrát teatrálně.

„Musí jich být přinejmenším sto,“ zkonstatovala Gabi.

„Devadesát devět,“ odvětila Sarah.

„Proč zrovna tolik?“ divila se Conny. Sarah na ní poznala, že ji tohle téma zajímá jen hypoteticky. Conny se uvelebila v křesle pro návštěvy a naznačila pohybem ruky, aby si Gabi sedla na druhou židli. Ta poslechla a Sarah pochopila, že tohle bude na dlouho.

„Protože květiny se vždycky dávají v lichém počtu. Sudý počet je špatné znamení.“

„Nesmysl,“ oponovala Conny. „Vesmír ti určitě nepošle špatnou energii jen proto, že máš v kýblu sto růží. Na první pohled v tom stejně není rozdíl.“

„Ale je,“ odporovala Sarah. „Lichý počet se zkrátka lépe aranžuje. Jedna kytka vypadá ve váze lépe než dvě. A tři zase lépe než čtyři.“

„Když myslíš. Ale to nevykládej nám, nýbrž svému milenci.“

„Nemám žádného milence.“

„Tak ctitele.“

„Ani ctitele.“

„I tak mu to řekni.“

„Já žádného ne…“

„Nezlob se na mě, ale nějaký chlápek ti pošle skoro sto růží, a ty tvrdíš, že tě nezbožňuje? To zní, jako by Meg Ryan v Samotáři v Seattlu chtěla Tomu Hanksovi ukázat jen výhled z Empire State Building.“

Sarah zvedla na obranu ruce. „Dobrá, dobrá, rozumím.“

„Ať už je to, jak chce,“ vmísila se do hovoru Gabi, „ta kytice je fakt něco. Někdo za ni vyklopil hromadu peněz. Pokud to ovšem není pěstitel růží.“

„A proč?“

„Protože toho by ta kytice přece tolik nestála.“

„Pěstitel růží,“ zopakovala Conny, jako by jí právě došlo, kdo by se za dárkem mohl skrývat.

„Pojď sem, Sissi,“ požádala Sarah mopslíka, který se k ní radostně přibatolil. „Vůbec ty dvě neposlouchej.“ Poškrábala psa za ušima. „Přeskočilo jim, a proto mají takové hloupé nápady. My dva jsme tady v místnosti jediní, kdo mají rozum, a víme, že ty dvě plácají samé nesmysly, nemám pravdu?“

Pes zavrtěl ocasem.

V tu chvíli jako by Conny něco napadlo. „Devětadevadesát růží, no jasně. Ty jsi přece jednou napsala ten článek o významu růží, nebylo tam něco s číslem 99?“

Sarah přestala Sissi škrábat.

„Ty čteš moje články?“

„O tomhle už jsme se přece bavily,“ namítla Conny.

„Jo, čtu je. Ale jen když se příšerně nudím.“

Fenka se odšourala pod psací stůl. Sarah demonstrativně pohlédla na obrazovku. Na tohle nemínila odpovídat, protože by jen přilévala oleje do ohně. Místo toho přelétla první dvě věty článku, na kterém pracovala, než se jí ty dvě bez ohlášení vecpaly do kanceláře. Šlo v něm o svatební zvyky. Odkud pocházejí, jaký mají význam… Vídeňský posel plánoval zvláštní přílohu o sňatcích. Sarah má psát o tradicích a rituálech.

„Vidíte přece, že pracuju, ne?“

„Tak už to vyklop,“ naléhala na ni už i Gabi.

„A co mám říct?“ zeptala se Sarah nevinně.

„Nedělej, jako bys neslyšela mou otázku,“ zabručela Conny.

Konec ukázky

Table of Contents

PROLOG

O pět let později Čtvrtek 16. dubna

1

2

Pátek 17. dubna

Pondělí 20. dubna

Čtvrtek 21. dubna

Středa 22. dubna