Nos adorables belles-filles

Vydáno ve spolupráci se SAS Lester Literary Agency & Associates.

Copyright © Éditions Michel Lafon, 2016

Translation © Kateřina Štáblová, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-008-5

Julesovi a Gaspardovi

a mým budoucím drahým snachám

Říká se, že jeden pár ze tří se rozvádí

kvůli své tchyni nebo tchánovi.

Ale kolik tchyní a tchánů se rozhádalo

kvůli jejich snaše?

– 1 –

Veselé Vánoce!

Jacquesovi se pokaždé nějakým způsobem podařilo dostat se na hranici slušného chování. A tak je podle Martine důležité připomenout manželovi, že tentokrát to nejsou Vánoce jako každé jiné. Je potřeba, aby se choval vzorně, závisí na tom rodinné štěstí. Jsou spolu v koupelně a chystají se.

„Dnes večer se drž, prosím tě. Žádné hádky s dětmi, žádné nemístné poznámky vůči snachám. Ať nevyděsíme tu novou,“ naléhala Martine, zatímco si s pootevřenými rty nanášela řasenku.

Zkoumavě se prohlížela v zrcadle a přemýšlela, zda jí nové šaty sluší. S manželem po boku jí zrcadlo vracelo obraz páru, který býval moc krásný. Pouze Jacquesovy prošedivělé vlasy a několik mimických vrásek na jejich tvářích prozrazovaly únavu i drobné starosti a rodinné radosti.

„Kéž by to byla pro Nicolase už konečně ta pravá,“ pokračovala Martine. „Jak se vlastně jmenuje? Jeanne, je to tak? Je to hrůza, když si musím pokaždé zapamatovat nové jméno! Mám strach, že udělám nějakou botu. Taky kdybychom si nemuseli nechávat malovat každý rok novou vánoční misku s dalším jménem, ušetřili bychom místo v kredenci. Posloucháš mě vůbec?“

„Jsi si tou žlutou jistá?“ zeptal se Jacques a kroutil hlavou nad křiklavou barvou šatů své manželky.

„Ty se v módě vůbec nevyznáš!“ přerušila svého muže Martine a vrhla na něj pohrdlivý pohled.

Otec rodiny se snažil zatáhnout břicho, aby se vešel do nové vypasované košile, myšlenkami však byl jinde. Jestli mu něco opravdu leželo na srdci, byly to tradice a ty se musely dodržovat. V Le Guennecově rodině tradice velela, že na Štědrý večer musí být srnčí pečínka. Odpovědnost za pomalé pečení při nízké teplotě ležela na Jacquesovi, jenže kvůli tomu byl, ostatně jako každý Štědrý večer, nepříjemně popudlivý. Rozhodně se nesmělo stát, že by maso bylo příliš propečené, to by mu úplně zkazilo večer, a tím i celé rodině. Na radosti mu nepřidal už nákup u řezníka, kde měl na výběr jen mezi dvěma kousky, jedním příliš malým a druhým příliš velkým. Pak to pokračovalo výběrem vína na podlití. A už asi před hodinou začal sledovat hodinky a neklidně se vyptávat Martine: „Co myslíš, nebude to srnčí moc propečené, když ho nechám v troubě čtyři hodiny?“

Jeho žena měla čtyřicet let na to, aby se vycvičila v nekonečné trpělivosti. Zato Jacques už našel další důvod, proč se zase rozčílit, tentokrát kvůli neposlušně odstávající čupřině.

„Měl bys jít do kuchyně. Budeš tak klidnější a já taky. Vzpomínáš si, jak to dopadlo loni? Upekl jsi to přece dokonale, ne? Navíc vzhledem k váze toho srnčího budou čtyři hodiny tak akorát. V každém případě máš ještě teploměr. Můžeš mi zapnout ten zip na zádech, prosím tě?“ požádala ho Martine a začala si trochu falešně prozpěvovat svoji oblíbenou písničku. Only youuuuu!

Jacques jí nepomohl, místo toho vyrazil z koupelny a seběhl ze schodů, aby zkontroloval troubu. Když se vrátil, vypadal rozmrzele, což jeho žena velkoryse přešla. Měla v plánu užít si celý večer, a to už od této chvíle.

Upravila si ofinu. Hnědé vlasy nosila ostříhané na mikádo už desítky let, vypadala díky tomu trochu uličnicky, ke všemu měla také pihovatý nos a kulaté oči. S přibývajícími lety se čím dál víc podobala Sally Fieldové, americké herečce, která hrála matku ve filmu Táta v sukni.

Jistou rukou nanesla širokým štětcem trochu tvářenky a pak si znovu konturkou obkreslila rty, které jí odjakživa připadaly moc úzké. Polovinu měla hotovou, když se zase obrátila na Jacquesa.

„Stejně se trochu bojím. Vyjít s Nicolasem není vůbec jednoduché. Je to takový paličák! Nevím, po kom to asi tak může mít,“ řekla a koutkem oka přitom sledovala svého manžela. „Možná mohl ještě trochu počkat, než se rozhodl nám ji představit. Když bude muset tahle Jeanne snést v jeden večer syna i otce zároveň, mohla by z toho dostat šok. Posloucháš mě? Přestaň si už dělat hlavu kvůli tomu srnčímu. Když nebudeš otevírat troubu každých deset minut, uvidíš, že se bude rozplývat přesně tak, jak to máš rád. Raději mně už zapni ty šaty!“

„To mám nejradši, když se mnou takhle mluvíš,“ špičkoval Jacques a zapnul jí zip. „Dnes večer ti to moc sluší,“ vzal ji do náruče a napodobil s ní několik valčíkových kroků.

„Opravdu? Mám pocit, že pěkně rychle stárnu a v těch šatech mám velké břicho!“ odpověděla Martine a znovu se prohlédla v zrcadle.

Jacques vzal svou ženu za ruku a pečlivě si ji prohlédl od hlavy k patě. Byla malá, drobná a udržela si pevné tělo, které jí spousta šedesátnic záviděla.

„Nesmysl, Martinko. Jsi úžasná. Jsi jediná, kdo na tobě vidí nějaké chyby! A krásně voníš…“ dodal, když se jí nosem přiblížil k šíji. „Jsou to punčocháče, nebo punčochy?“ zeptal se a hladil ji přitom po stehně.

„Ne, teď ne! Já bych ráda, ale měli bychom zpoždění. Budou tady ani ne za hodinu a my ještě nemáme vůbec nic nachystané. Než přijdou, musíme schovat dárky pro vnoučata. Moc se na ně těším, určitě zase strašně vyrostli!“

„Mám chuť z tebe ty šaty strhnout…“ trval na svém Jacques a vášnivě líbal svou ženu na krk, dokud mu nevyklouzla jako uličnice.

„A já mám zase chuť vidět, jak se vzorně chováš ke svým synům, jak příjemně konverzuješ se snachami a jak pro jednou nejsi přilepený ke svému telefonu,“ řekla a přidala k tomu jeden ze svých neúprosných pohledů. „Když to dokážeš, tak po večeři…“

„Dejme si rovnou předkrm…“ navrhl Jacques a usmál se, jak nejšarmantněji dovedl.

Pár zmizel v ložnici, odkud se začal ozývat smích, zvuk bot padajících na podlahu a taky jedno „pozor na moje vlasy“. Čas se zastavil, dokud se neozvalo zvonění domovního zvonku.

„Už? Vždyť jsou tady dřív!“ vykřikla Martine. Na radiobudíku svítilo teprve osm hodin a deset minut. „Do prde…!“

„Dej si pozor na sprostá slova. S těmi malými policajty by tě dnešní večer mohl stát i třicet eur! Mám si tu košili zastrčit, nebo ji nechat venku?“

„Venku, jinak jsi v tom strašně napasovaný. Neviděl jsi moji levou botu? Kde může být?“

„Já jsem v tom napasovaný? To ti teda děkuju.“

Martine a Jacques seběhli schody až ke vstupním dveřím. Přečesaní, s uhlazenými záhyby a červenými tvářemi se zhluboka nadechli a naposledy si zopakovali bojovou strategii.

„Tak si to zrekapitulujme: dnes večer žádné nepříjemné poznámky na snachy, žádný mobil a dáš si pozor na svůj cholesterol. Nebudeš si přidávat, je to jasné?“

„Jasně, šéfe!“ přisvědčil Jacques a políbil svou ženu na rty. „Už je to tady. Ať se stane, co se má stát!“

– 2 –

Jablko nepadá daleko od stromu

Za dveřmi se rýsovala jediná, navíc droboučká silueta. Antoinette.

„Mami? Co tady tak brzo děláš?“ zeptal se Jacques. „Neřekli jsme, že až v devět? Počkej, dej mi aspoň ten kabát.“

Stařenka ve svém zimním kabátě jen plavala, navíc byla skrytá pod kloboukem, který nosila pouze při vzácných příležitostech. U nohou jí stály dvě obrovské tašky plné pečlivě zabalených dárků.

„Raději se postarej o dárky pro vnoučata. Rok co rok jsou ty hračky těžší. Ty ale vypadáš úchvatně, Martine,“ dodala devadesátnice a objala svou snachu. „Žlutá ti moc sluší.“

„To je od vás milé, Antoinette. Jak se vám daří?“ zajímalo Martine, když stařičké dámě pomáhala z kabátu.

„Nebudeme mluvit o ničem nepříjemném, souhlasíš? Ty šaty, co máš na sobě, jsou nové?“

„Ano, opravdu jsou nové. Díky, že jste si všimla, Antoinette,“ odpověděla Martine a vrhla krátký káravý pohled na svého manžela.

„Raději se dovolím sama a půjdu dovnitř. Jinak tady v tom průvanu všichni prochladneme,“ poznamenala stařenka.

Antoinette vešla dovnitř. Byl to velký rodinný dům, kde její syn Jacques žil se svou ženou už třicet pět let. Jejich tři synové, kteří už před několika lety opustili rodné hnízdo, zde strávili šťastné dětství. V Dinanu, ve městě na severním pobřeží Bretaně, bydlela Jacquesova matka odjakživa. Měla radost, že její syn se rozhodl bydlet jen nedaleko domu, kde posledních deset let žila už jen sama.

Dům Martine a Jacquesa byl velký a krásný. Byla to stavba z počátku dvacátého století, třípodlažní dům s kamennou fasádou, typickou pro severní Bretaň, a malými bílými okenicemi. Jacques, sám stavební inženýr, před lety řídil jeho renovaci. Okolo domu se zelenala zahrada, kde si Jacques zřídil i několik zeleninových záhonů, a byl hrdý na každou rostlinu, kterou na nich vypěstoval. V horních patrech byly čtyři pokoje a pracovna, takže se zde bez problémů mohla ubytovat i početná rodinka. V přízemí byl obývací pokoj s krbem a plně vybavená kuchyně. Vana v jediné malinké koupelně bývala dějištěm vodních bitev, u umyvadla se zase odehrály nespočetné šťouchance loktem.

Ten dům měl dobrý život: ačkoli děti už odešly, zachoval si svou duši, voněl naleštěnými parketami a dřevem do krbu, na poněkud omšelých zdech visely rodinné fotografie, nostalgické vzpomínky na zašlé časy. Fotky zachycovaly malé děti, které byly na dalších snímcích zase o něco větší. Dokonalý úsměv prozrazoval nejstaršího syna Matthieua. Vždy to byl dobrý žák, hodný a poslušný chlapec. Mladší Alexandre byl spíš komik, dělal samé tajtrlíky a nemožnými grimasami by kazil dokonalé rodinné fotografie, pokud by na nich ovšem nejmladší Nicolas nedělal zamračené obličeje a nestál se zkříženými pažemi na znamení, jak hrozně moc je naštvaný.

Všichni tři synové navzdory rozdílným povahám vždy drželi spolu a určitě nebylo náhodou, že i dnes žili všichni tři v pařížském regionu. Potřebovali mít možnost pravidelně se vídat.

Vábivá vůně v domě probudila Antoinettin žaludek.

„Pojďme do kuchyně, Martine. Pomůžu ti. Jacquesi, buď trochu užitečný a běž vyhodit prázdné lahve, nechala jsem je v kufru auta. Netuším, z jakého záhadného důvodu u nás tento týden nevyvezli popelnice na sklo. Pozítří zajdu na radnici a dám jim tam co proto. Není to poprvé, co mi to vyvedli!“

Vešla do kuchyně a zamířila rovnou k troubě, aby zkontrolovala, v jaké fázi je srnčí pečínka. Neřekla vůbec nic a to znamenalo, že zvěřina se peče přesně tak, jak to svého syna naučila.

Martine posadila svou tchyni ke kuchyňskému stolu, nalila jí skleničku sauternského vína a sama jako každý rok začala připravovat toasty s foie gras.

„Dobře že tady Jacques chvíli není. Jak se má?“ zeptala se stařenka neklidně a upila ze své skleničky sladkého dezertního vína.

Martine odsunula fíkový chleba, který právě krájela, naklonila se k tchyni a tlumeným hlasem jí odpověděla:

„Když se ho zeptáte, řekne vám, že je všechno v nejlepším pořádku, že má spoustu práce a že chlapi ze stavby mu pořád volají. Ve skutečnosti ho šéfové ve firmě odeslali do předčasného důchodu a vybrali si místo něj jakéhosi mladíčka, co sotva vyšel ze školy. Prakticky už nemá co na práci.“

„Na penzi už ve dvaašedesáti letech! Chudák, takhle se ho zbavit! Nemá snad syndrom vyhoření?“ zvolala Antoinette.

Martine vyhlédla z okna, ujistila se, že Jacques je ještě daleko, a vrátila se k přípravě jídla:

„Vyhoření? To nevím, ale rozhodně v noci nespí dobře. Neustále kontroluje mobil a doufá, že mu kolegové zavolají a řeknou, jak moc ho pořád potřebují.“

„Taky zhubl, ne?“

„Ano, pět kilo.“

„Co se dá dělat,“ soucitně pokývala hlavou Antoinette. „A ty? Jak se cítíš? Jsi na sebe opatrná? Co tvůj tlak?“

Martine měla vždy křehké zdraví, ale posledních pár let si musela dávat ještě větší pozor a nepřetěžovat se. Často ztrácela vědomí, a před několika měsíci si dokonce zlomila dvě žebra, když se jí udělalo nevolno a omdlela u pokladny v knihkupectví, kde pracovala. Celá rodina si dávno navykla dobírat si Jacquesa kvůli jeho cholesterolu, teď však měli vážné obavy o Martine, která se i nadále starala o celou domácnost.

„Docela to jde. V knihkupectví toho teď mám na starosti míň. A koncem příštího roku půjdu do důchodu, s mým kolegou je to už domluvené. Jen doufám, že Jacques bude umět předat žezlo. Je čím dál častěji podrážděný a je náročné s ním vydržet.“

„Je podrážděný ještě častěji než obvykle, je to vůbec možné? To se máme dnes večer na co těšit! A když už mluvíme o nepříjemnostech, víš, že Laura nakonec dnes na večeři přece jen přijde? Alexandre tě už varoval?“

Prostřední syn žil se svou přítelkyní Laurou už tři roky. Bydleli v Paříži a loni strávili v Dinanu poněkud bouřlivý Štědrý večer. Počítalo se s tím, že Laura letos vůbec nepřijede.

„Cože?! O tom nic nevím! Alexandre mi nic nenapsal,“ podrážděně vykřikla Martine, vzala do ruky svůj telefon a objevila nepřečtenou zprávu. „A do pr… Vždyť ona vůbec nic nejí!“

„Dej si pozor na jazyk, Martine,“ napomenula ji Antoinette. „Tvoji vnuci jsou nesmlouvaví, když jde o sprostá slova! Tak jak to dnes večer bude? Přijede na večeři i Laura?“

„Ano, jenže se to dozvídám teprve teď a nemám pro ni žádný dárek! Moje snacha mě bude nesnášet…“

„Ach tak. A co tvoje další snacha, Stéphanie…“

„Proč? Co je s ní zase?“

„Nic, jen je znovu těhotná, ale dělá, že není, akorát skoro nic nejí. Takže, co jsi naplánovala na večeři?“

„Foie gras, uzeného lososa, ústřice a srnčí… To je naprostá katastrofa! Obě moje snachy mě budou nenávidět,“ prohlásila Martine v panice.

Konec ukázky

Table of Contents

– 1 –

– 2 –