Gods of Jade and Shadow

Vydáno ve spolupráci s Del Rey, imprint Random House,

divize Penguin Random House LLC.

Copyright © Silvia Moreno-Garcia, 2019

Translation © Ina Leckie, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7462-884-9

Goyitě a Rose, mým babičkám.

Jiné světy, jiné sny.

Avšak co si vládcové nepřáli, bylo,

aby jejich jména ti ostatní zvěděli.

– Popol Vuh

Z textu Adriana Recina přeložili do angličtiny

Delia Goetz a Sylvanus Griswold Morley.

1. kapitola

NĚKDO SE NARODÍ POD ŠŤASTNOU HVĚZDOU, a jinému pozice nebeských těles hned pošlou telegram s oznámením: smůla! Kasiopea Tun sice dostala jméno po krásném souhvězdí, ale její hvězda osudu musela být ta nejhorší ze všech, co jich jen na obloze je. Ve svých osmnácti letech byla Kasiopea bez peněz, chudá jak kostelní myš a žila v nudném městečku jménem Uukumil, kde dvakrát týdně stavěl kolejový vůz mezkospřežné dráhy a kde v žáru slunce z každého snu zakrátko zbyla jen hromádka popela. Nebyla hloupá, uvědomovala si, že v podobně nudných mrňavých zapadákovech žije spousta dalších mladých žen jako ona. Jen si nedovedla představit, že by na světě mohlo být mnoho dalších podobných mladých žen, které by musely každodenně snášet takové peklo na zemi, jakým byl pro Kasiopeu život v domě, jemuž vládl její děd Cirilo Leyva.

Cirilo byl kruťas; na stará kolena byl jedovatější než osten bílého škorpióna. Kasiopea mu posluhovala. Servírovala mu jídlo, žehlila oblečení, česala mu řídké vlasy. A ten starý surovec měl pořád ještě dost sil, aby mohl vnučku přetáhnout hůlkou po hlavě nebo po zádech, kdykoli se mu zachtělo, a když na ni zrovna neštěkal on, aby mu donesla sklenici vody nebo pantofle, povykovaly na ni zas tety a sestřenice s bratranci, ať vypere prádlo, vydrhne podlahu nebo třeba poutírá prach v salónu.

„Dělej, co ti řeknou; nechceme přece, aby o nás vykládali, že jsme příživnice,“ usměrňovala ji matka. A Kasiopea polykala rozhořčené odpovědi, protože s matkou, jejímž řešením pro každou potíž bylo pomodlit se k Pánubohu, prostě nemělo smysl o tom diskutovat.

Kasiopea se už od dobrých deseti let modlívala hlavně za to, aby se odstěhoval bratranec Martín, někam daleko, nejlépe do jiného města, a zároveň za tu dobu i pochopila, že Bohu – pokud vůbec nějaký existuje – je dočista ukradená. Vždyť co pro mě kdy Bůh udělal, krom toho, že mi sebral tátu? Tátu, nenápadného, mírného, trpělivého úředníka, který miloval poezii, kterého naprosto fascinovala mayská a řecká mytologie a který uměl tak báječně vyprávět pohádky před spaním! Jednoho dne se mu zadrhlo srdce a zastavilo se jako špatně natažené hodiny. A bylo to. Malá Kasiopea a její matka neměly jinou možnost než sbalit věci a vrátit se zpátky do matčina rodného – tedy dědova – domu. Rodina se k nim zachovala milosrdně, dá-li se tedy za milosrdenství považovat, že příbuzné v nouzi okamžitě naženeme do nekončící práce, zatímco sami celé dny jen točíme palci a hovíme si.

Kdyby Kasiopea zdědila po otci ony výrazné sklony k romantice, možná by si připadala tak trochu jako Popelka, jenže ona to viděla z jiného úhlu. I když si obrovsky cenila několika knih, které jí po otci zůstaly – byly to jen drobné, ale podstatné střípky jeho sbírky, z nichž nejradši měla Quevedovy sonety, vrchovaté poháry sentimentu pro mladá srdce –, přesto usoudila, že by bylo nesmyslné stavět se do role tragické hrdinky. Utěšovala se raději pragmatičtějšími záležitostmi, především slibem, kterého se jí od protivného dědy dostalo krom věčného řvaní a sekýrování. Děd totiž kdysi řekl, že jednou, po jeho smrti, dostane Kasiopea nějaký ten peníz, sumu nevelkou, avšak dostačující k tomu, aby se mohla odstěhovat do Méridy.

Jak je to velké město daleko, věděla z atlasu přesně; změřila si to špičkami prstů už nesčetněkrát. Jednou se tam vydám.

Zatím ale dál žila v Cirilově domácnosti. Vstávala časně zrána a celé dny trávila prací, se rty pevně stisknutými, jako voják na válečném tažení.

Dnes odpoledne jí uložili vydrhnout podlahu v hale. Nevadilo jí to, protože díky tomu se dnes nemusela starat o děda. Cirilovi se poslední dobou nevedlo dobře, vesměs nikdo v domě nečekal, že by se děd dožil konce roku. Před chvílí se na něj přijel podívat doktor a Kasiopea ho teď slyšela, jak mluví s tetami. Hlasy k ní doléhaly z parádního pokoje spolu s občasným porcelánovým cinknutím, které tu a tam podtrhlo nebo naopak přeškrtlo slovo či dvě. Kasiopea kartáčem drhla červené dlaždice a napínala uši – čekat, že mi někdo později řekne, co je nového, by bylo čiré bláznovství, nikdy se se mnou nikdo nebaví, všichni jen štěkají ty svoje příkazy a zákazy… Najednou před ní stanuly dvě naleštěné boty. Ani nemusela zvedat hlavu, Martínovy boty znala jako svoje.

Martín byl věrnou, jen o hodně mladší kopií děda Cirila. Zdědil po něm široká ramena, robustní postavu i masivní ruce a v nich sílu, kterou Kasiopea bohužel dobře znala. Radost jí na něm ale dělalo pomyšlení, že až Martín zestárne, bude určitě taky tak ošklivý, flekatý a bezzubý, jako je Cirilo.

„Tak tady se válíš po zemi. Má matka už si málem rve vlasy, že tě nemůže nikde najít,“ ucedil s pohledem stočeným kamsi bokem.

„Co potřebuje?“ zeptala se Kasiopea a opřela se rukama o kolena.

„Máš prý zajít k řezníkovi. Starouš si vymyslel, že chce k večeři pořádnou flákotu hovězího. A stav se mi cestou pro cigarety.“

Kasiopea vstala. „Zajdu se převléct.“

Byla bosá a bez punčoch, jen ve staré hnědé sukni s roztřepeným lemem. Matka sice stále zdůrazňovala, jak má být člověk za všech okolností upravený, ale její dceři přišlo zbytečné zabývat se oblečením, ve kterém zametá a voskuje podlahy. Ven z domu se ovšem sluší jít v čistém.

„A proč, prosím tě? Jenom se budeš zdržovat. Radši už běž, tak jak jsi.“

„Ale přece nemůžu mezi lidi –“

„Řekl jsem to jasně, ne? Padej.“

Koukala na něj a hlavou jí blesklo, že mu poradí, ať si laskavě trhne nohou, ale potom si to rozmyslela. Ještě bych pak musela na ulici s tou jeho prackou otištěnou na tváři, nic víc by mi to nevyneslo.

S Martínem se občas něco vyargumentovat dalo, nebo ho Kasiopea aspoň přiměla změnit názor, ale teď na něm bylo vidět, jak je naštvaný – musel se s někým pohádat, a vyléval by si vztek na ní.

„Dobře,“ ustoupila tedy a Martína to viditelně zklamalo. Chtěl si zařvat, chtěl se rozmáchnout. Ještě se na něj usmála, když jí podával peníze na tu pochůzku, a to už ho tak znechutilo, že měla Kasiopea na okamžik dojem, že ránu přece jen vyfasuje.

Vyšla ven z domu v té špinavé sukni, ani se neobtěžovala se šátkem na hlavu. Guvernér Felipe Carrillo Puerto sice ve dvaadvacátém prohlásil, že ženy smějí i k volbám, ale už o dva roky později hleděl do hlavní pušek popravčí čety – jaký jiný osud ostatně mohl potkat guvernéra, který sice pronášel proslovy v mayštině, ale neuměl se spolčovat s těmi správnými držiteli moci – a privilegium volební účasti bylo ženám zase zrušeno. Ale ne že by na tom v Uukumilu nějak záleželo. Psal se už rok 1927, ovšem klidně to mohlo být i o sto let dřív, mnoho rozdílů by se nenašlo. Revoluce městečkem jen prošla a všechno zůstalo, jak bylo. Nebylo tu zhola nic zajímavého, snad jen nevelký lom na horninu zvanou saskab – drobný bílý štěrk, skoro prach, dolovaný obyčejnou lopatou, který se sypal na cesty. Ano, a kdysi tu bývala i henequenová plantáž, ale na tu už se Kasiopea nepamatovala a moc toho o ní nevěděla; děd nebyl žádný bezvýznamný hacendado. Jeho příjmy plynuly – pokud Kasiopea věděla – z nemovitostí v Méridě, které vlastnil. Tu a tam se také zmínil o zlatě, ale to byly asi víc řeči než něco hmatatelného. A tak, zatímco jinde ve světě ženy nosily čím dál kratší a odvážnější účesy, Kasiopea v Uukumilu stále riskovala, že ji někdo notně vyplísní, když se objeví na ulici bez šátku na hlavě. Po revoluci už měla být celá země sekulární a na oficiálním dekretu to vyhlíželo moc dobře, ale těžší už bylo tento směr prosadit v praxi. Kdykoli se vláda pokusila nějak omezit církev a náboženství, kypěly v samém srdci Mexika další a další vlny povstání kristerů. V únoru v Jaliscu a Guanjuatu pozatýkali všechny kněze za to, že pobízeli lidi, aby se stavěli na odpor proti antikatolickým opatřením, která zaváděl prezident. Yucatan nicméně tyto rebely – kristery – toleroval, a občanská válka se tu nerozhořela tak jako v jiných státech. Yucatan byl odjakživa jiný než zbytek Mexika, byl to svět sám pro sebe, jako skalisko uprostřed vod, přestože mapy ve starém atlasu Kasiopeu ubezpečovaly, že žije na rozlehlém, zelení kypícím poloostrově. Nebylo tedy divu, že se v zapadlém Uukumilu všichni drželi starých pořádků. A nebylo ani divu, že se místní pan farář mohl přetrhnout samou snahou zachovat morálku a katolickou víru. Každou ženu ve městě sledoval s podezřením. Zaregistroval a pamatoval si sebemenší náznak neslušnosti. Ženy jsou přece určeny k tomu, aby nesly břemeno kontroly, vždyť pocházejí od Evy, slabé a hříšné pramáti, která pojedla šťavnaté zakázané ovoce.

Kdyby mě teď někde zahlédl, odvlekl by mě hned zpátky domů, ale co vlastně? Však by mě neztloukl víc než Martín, a ten, pitomec jeden, mi přece vůbec nedal na vybranou, musela jsem jít ven neupravená, tak jak jsem zrovna byla. A tak se loudala přes náměstí, jemuž vévodil samozřejmě kostel. Věděla, že Martínův příkaz splnit musí, ale hodlala si aspoň dát pěkně načas. Pokukovala cestou po krámcích schovaných ve stínu vysokého podloubí kolem celého náměstí. Byl tu drogista, obchodník s galanterním zbožím i doktor. Bylo tu toho dohromady víc než v jiných podobně velkých – nebo spíš podobně malých – městečkách, ale přesto se Kasiopea nemohla ubránit pocitu zklamání. Její otec byl z Méridy a její matka se tam po svatbě za svým mužem, Kasiopeiným otcem, přestěhovala, a tam se také narodila Kasiopea. A byla přesvědčená, že do Méridy patří. Nebo vlastně i kamkoliv jinam, když se to tak vezme. Ruce měla ztvrdlé a nehezké od věčného drhnutí prádla v kamenném lavaderu, a už toho měla opravdu po krk. Doslova prahla aspoň po kousíčku volnosti. Někde tam, daleko od otravného děda a houfů dalších nesnesitelných příbuzných, jezdí ty úžasné automobily (kdybych tak uměla takový zázrak techniky řídit!), nosí se krásné a odvážné šaty (jako ty, co občas vidím v novinách), tančí se tam (a čím rychleji, tím líp) a v dáli se v soumraku třpytí hladina oceánu (ten výjev důvěrně znám díky jedné kradené pohlednici). Kasiopea měla všechny tyhle fotky a výstřižky schované pod polštářem, a když spala, zdávalo se jí o večerním koupání v moři, o róbách pošitých flitry a o jasném hvězdnatém nebi. Někdy se jí ve snu zjevil i nějaký krásný mladý muž, který s ní tančil, takový neurčitý idol – jeho podobu si podvědomí skládalo ze vzpomínek na různé filmové hvězdy, jejichž tváře se objevovaly mezi reklamou na mýdlo a na sponky do vlasů, a které si Kasiopea taky vystřihovala a pečlivě schovávala na samém dně plechovky od sušenek – schránky na veškeré její cennosti. K tajnůstkářskému hihňání, se kterým si její sestřenice navzájem šuškaly svoje vysněné představy a přání do ouška, se však nikdy nepřipojila. S nikým o svých snech nemluvila, podoby a výjevy zůstávaly skryté v plechovce.

Nakoupila, co se po ní chtělo, a oklikou se vracela zpátky domů. Každý krok byl o něco těžší než ten předchozí. Upírala oči na dědův dům, nejhonosnější rezidenci ve městě, se žlutou omítkou a bohatě zdobenými kovanými mřížemi v oknech. Cirilo prohlašoval, že jeho dům je přinejmenším stejně krásný, jako bývalo El Principio, nedaleká známá hacienda, rozlehlé sídlo, kde po celé generace od rána do večera dřely tucty služebnictva, než jim revoluce přinesla svobodu a přiměla původní majitele prchnout ze země, jen pracovní podmínky těm obyčejným nezlepšila. Cirilo Leyva měl tedy velký dům plný cenných věcí, jaké zámožný hacendado může mít. S tolika penězi, co měl, mohl klidně i s celou rodinou bydlet v Méridě, ale Kasiopea měla za to, že v Uukumilu zůstal schválně, aby mohl svoje bohatství předvádět před lidmi, mezi kterými kdysi vyrůstal. Byla to právě opačná cesta, než po jaké toužila Kasiopea. Jak je ten žlutý dům krásný. A jak ho nesnáším!

Otřela si krůpěje potu nad horním rtem. Nechráněná hlava se jí ve vedru pekla. Měla jsem si ten šátek vzít. Přesto ale dál otálela s návratem; raději se usadila pod rozložitý pomerančovník. Když zavřela oči, ucítila lehce slaný nádech moře. Uukumil ležel daleko od všeho, ale sůl bylo ve vzduchu vždycky poznat. A Kasiopea tu vůni milovala a tušila, že by ji v nějakém dalekém velkém městě ve vnitrozemí postrádala, ale i tak byla ochotná takovou oběť podstoupit.

Věděla, že už se opravdu víc zdržovat nemůže, a tak se zvedla, prošla vchodem i patiem a odevzdala nákup. V kuchyni byla i její matka s vlasy pečlivě staženými do drdolu, sekala česnek a mluvila s kuchařkami. I ona tu pracovala, aby se vůbec uživila. Děd si jejích kulinářských schopností cenil, přestože v jiných záležitostech ho zklamala, především tím, jak se provdala za toho snědého bezvýznamného indiána. Z jejich manželství vzešla ona, Kasiopea, stejně snědá, což se považovalo za ještě větší ostudu.

V kuchyni byla sice spousta práce, ale zato se tam dal strávit celý den v relativním bezpečí. Kasiopea tam dřív taky pomáhala, ale jednou, to jí bylo asi tak třináct, praštila Martína dlouhou vařečkou do hlavy, protože začal mluvit sprostě o jejím otci. Od té doby jí přidělovali jen horší práce, aby se naučila pokoře.

Kasiopea stála v koutě a jedla suché bolillo; křupavá chlebová kůrka byla báječná, když se krátce namočila do kávy. Jakmile bylo jídlo pro děda hotové, Kasiopea je odnesla do jeho pokoje.

Děd Cirilo obýval největší pokoj v domě. Byla to místnost přecpaná těžkým mahagonovým nábytkem, podlahu zdobila cizokrajná dlažba a stěny zas ručně přes šablonu obkreslované motivy ovoce a listnatých úponků. Děd trávil většinu času v monstrózním loži s litinovým rámem, opřený o kupu vysoko nastlaných polštářů. V nohách postele stála překrásná černá truhla, kterou děd nikdy neotevíral. Byla zdobená jediným malovaným výjevem v tradičním mayském stylu – postavou sťatého muže, jenž v rukou třímal dvouhlavého hada – královský znak. Byl to dost běžný obrázek, takzvaný k’up kaal, hrdelní oběť. I na zdech prastarých chrámů se někdy zpodobňovala vystřikující krev jako ladné křivky hadích těl. Obrázek vyřezaný do víka truhly však krev pouze naznačoval rudou barvou celého výjevu, prohnutou páteří a hlavou, kutálející se na zem.

Jednou, když byla Kasiopea ještě mladší, se děda na ten obrázek ptala. Připadalo jí divné, že takovou truhlu má, protože jinak o mayské umění žádný zájem nejevil. Cirilo jí ovšem řekl, aby si hleděla svého, a tím veškeré šance dozvědět se o té skříňce něco víc definitivně padly. Klíč od ní nosil děd na zlatém řetízku na krku. Sundával si jej, jenom když se šel koupat nebo se chystal do kostela, protože pan farář svým ovečkám důsledně zakazoval nosit na mše jakékoli ozdoby.

Kasiopea postavila večeři na stůl u okna a Cirilo se s bručením vysoukal z lože a šel se posadit k jídlu tak jako každý den. Zavrčel cosi o tom, kdo že to jídlo zase solil, ale nezačal se rozčilovat a láteřit příliš. To jindy, když ho jeho obvyklé bolesti týraly víc, dokázal hulákat i deset minut v kuse.

„Noviny, máš?“ houkl teď jen. Byl totiž pátek, a právě v pátek a v úterý tu stavěla mezkospřežka a přivážela z Méridy i ranní tisk.

„Ano,“ odpověděla Kasiopea.

„Tak čti.“

Začala od prvního titulku a děd občas zamával rukou, aby přestala číst tenhle článek a začala s dalším. Kasiopea měla pocit, že dědovi stejně nezáleží na tom, co mu čte, že je jen rád, že mu u večeře dělá společnost, i když to nikdy neřekne. Po chvíli ho čtení už přestalo bavit a prohlásil, že může jít.

„Slyšela jsem, že jsi dnes odmlouvala Martínovi,“ zmínila se matka, když se obě chystaly ulehnout. Spávaly spolu v jednom pokoji a jejich majetek sestával z květináče s jakousi rostlinou, jejíž jméno Kasiopea neznala, drhaného závěsu na ten květináč a popraskané reprodukce obrazu Panny Marie Guadalupské.

„A to říkal kdo?“

„Teta Lucinda.“

„Ta u toho nebyla. On si začal,“ bránila se Kasiopea.

Matka vzdychla. „Víš přece, jak je to těžké, Kasiopeo.“

Česala jí vlasy, černé, rovné jako šíp a po pás dlouhé. Přes den je Kasiopea nosila spletené do copu, aby jí nepřekážely ve tváři, a uhladila je občas špetkou vazelíny. Na noc si je ale rozpouštěla, i teď do nich byla zahalená, jako by chtěla skrýt svůj výraz. Zamračený výraz.

„Je to syčák drzý a náš děd se vůbec neobtěžuje ho usměrnit. Ostatně sám je ještě horší, zlý starý hlupák.“

„Tak dost, takhle nesmíš mluvit. Děvče z dobré rodiny váží svá slova,“ napomínala ji matka.

Z dobré rodiny. Tety a bratranci a sestřenice jsou dámy a pánové. I moje matka do té dobré rodiny jakž takž patří. To jenom já jsem ošklivá skvrna na jejich štítě.

„Někdy bych si s chutí rvala vlasy nad tím, jak se mnou dokážou mluvit,“ svěřila se matce po chvíli Kasiopea.

„Ale takové krásné vlasy…“ hlesla matka a odložila jemně kartáč. „Když zatrpkneš, otráví to jen tebe, s nimi to nehne.“

Kasiopea se kousala do rtů. Vůbec nechápala, kde matka kdysi vzala odvahu provdat se přes protesty celé rodiny za otce. Ačkoli, jestli bylo něco pravdy na těch hnusných řečech, co jí Martín šeptal do ucha, tak se ta svatba konala hlavně proto, že matka už byla těhotná. Takže podle Martína jsem v podstatě nemanželské dítě, parchant nemajetného ubožáka. Proto jsem ho tehdy vzala tou vařečkou, až mu nad obočím zůstala jizva. A on mi to nikdy neodpustí. A já zas nikdy nezapomenu na tenhle triumf.

„Prošla sis už to, co jsem ti označila ke čtení?“

Konec ukázky

Table of Contents

1. kapitola