JOTA/2021The Binding

Copyright © Collins Chapterhouse Limited, 2019

Translation © Bronislava Grygová, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

ISBN epub 978-80-7462-212-0

Nickovi

ČÁST PRVNÍ

I

Když přišel ten dopis, byl jsem zrovna na poli a vázal jsem poslední snop obilí. Ruce se mi třásly tak, že jsem skoro nedokázal utáhnout smyčku. Byla to moje chyba, že jsme to museli dělat postaru, a propadl bych se hanbou, kdybych to teď vzdal. Zápolil jsem s tím po celé horké odpoledne, odháněl jsem černé mžitky, které se mi dělaly před očima, teď se stmívalo a byl jsem skoro hotov. Ostatní odešli, když začalo slunce zapadat, přes rameno na mě volali sbohem a já jsem byl rád. Konečně jsem byl o samotě a nemusel jsem předstírat, že dokážu pracovat stejným tempem jako oni. Pokračoval jsem a snažil jsem se nemyslet na to, jak snadno by nám to šlo se samovazačem. Bylo mi předtím moc zle a nezkontroloval jsem stroje – ne že bych si toho pamatoval z těch chvil, kdy jsem byl při smyslech, moc, léto mi připadalo jen jako ozvěny a duchové a temné bolavé okamžiky – a nikoho jiného to nenapadlo. Každý den jsem narazil na nějakou práci, kterou nikdo neudělal. Táta se snažil, jak to šlo, ale nemohl stihnout všechno. Kvůli mně jsme byli s pracemi pozadu celý rok.

Utáhl jsem povříslo pevně kolem snopu a hodil ho na hromadu k ostatním. Hotovo. Teď můžu jít domů… Ale kolem mě tancovaly a točily se stíny, temnější než tmavě fialový soumrak, a třásla se mi kolena. Dřepl jsem si, bolely mě kosti, až jsem lapal po dechu. Bylo to lepší – lepší než ty odporné bodavé křeče, které celé měsíce přicházely zcela nepředvídatelně – ale stále jsem si připadal křehký jako stařec. Zaťal jsem zuby. Byl jsem tak slabý, až se mi chtělo brečet. Ale to nedovolím, to bych radši umřel, i kdyby mě viděl plakat jenom pozdní letní úplněk.

„Emmette? Emmette!“

To jen Alta ke mně kráčela klikatou cestou mezi panáky obilí, ale přinutil jsem se vstát a snažil jsem se zahnat závrať. Pár hvězd se mi nad hlavou zhouplo nejprve jedním směrem a pak druhým. Odkašlal jsem si. „Tady jsem.“

„Proč jsi někoho nepoprosil, aby ti s tím pomohl? Máma měla strach, když procházeli kolem domu a ty jsi s nimi…“

„Nemusí si dělat starosti. Nejsem malé děcko.“ Palec mi krvácel tam, kde ostré stéblo prořízlo kůži. Krev měla příchuť prachu a horečky.

Alta zaváhala. Před rokem jsem byl stejně silný jako oni. Teď se na mě dívala s hlavou na bok, jako bych byl mladší než ona. „Ne, ale…“

„Chtěl jsem vidět, jak vychází měsíc.“

„Jasně.“ Soumrak jí zahalil tvář, ale pořád jsem viděl její tázavý pohled. „Nemůžeme ti přikázat, abys odpočíval. Když ti nezáleží na tom, aby ses uzdravil…“

„Mluvíš úplně jako ona. Jako máma.“

„Protože má pravdu! Nemůžeš čekat, že se uzdravíš raz dva, jako by se nic nestalo. Ne potom, co jsi byl tak nemocný.“

Nemocný. Jako kdybych ležel v posteli s kašlem, nebo jako kdybych zvracel anebo měl neštovice. I přes tu mlhu nočních děsů jsem si pamatoval víc, než si uvědomovali. Věděl jsem o křiku a halucinacích, o dnech, kdy jsem nedokázal přestat plakat anebo jsem nepoznával lidi kolem sebe. Pamatoval jsem si tu noc, kdy jsem holýma rukama rozbil okno. Kéž bych byl proseděl bezmocně celé dny na nočníku s průjmem. Pořád by to bylo lepší než mít na zápěstích stopy po provazech, kterými mě museli přivazovat k lůžku. Odvrátil jsem oči od Alty a sál jsem krev ze škrábance u kořene palce, olizoval jsem ji, dokud jsem nepřestal cítit její chuť.

„Prosím, Emmette,“ řekla Alta a pohladila mi prsty límec košile. „Odvedl jsi za celý den stejně dobrou práci jako každý jiný. Půjdeme teď domů?“

„Dobrá.“ Lehký vánek mi čechral chlupy na krku. Alta si všimla, jak se chvěju, a sklopila oči. „Co máme k večeři?“

Ukázala v úsměvu zuby. „Nic, když si nepospíšíš.“

„Prima. Dáme si závod.“

„Můžeš mě vyzvat, až nebudu mít na sobě korzet.“ Otočila se a zaprášená sukně se jí zvedla nad kotníky. Když se smála, vypadala pořád jako dítě, ale zemědělští dělníci se okolo ní začínali točit. Z některých úhlů už vypadala jako žena.

Plahočil jsem se vedle ní. Byl jsem tak vyčerpaný, až jsem si připadal jako opilý. Tma zhoustla, rozlévala se pod stromy a v živých plotech, zatímco hvězdy se ztrácely ve svitu měsíce. Myslel jsem na studenou vodu ze studny, čirou jako sklo, s drobnými zelenými smítky na dně – ach ne, na pivo, vonící trávou, hořké, žlutohnědé a ochucené tátovou speciální směsí bylinek. Po něm okamžitě usnu, ale to je dobře. Jediné, co jsem si přál, bylo zhasnout jako svíce a upadnout do bezesného bezvědomí. Žádné noční můry, žádné noční děsy, jen probuzení do čistého ranního svitu.

Hodiny ve vesnici odbíjely devátou, když jsme prošli brankou do zahrady. „Mám hlad jako vlk,“ prohlásila Alta. „Poslali mě pro tebe dřív, než jsem mohla…“

Přerušil ji matčin hlas. Křičela.

Alta zmlkla, branka se za námi zavřela. Naše oči se setkaly. Přes zahradu k nám dolétaly fragmenty slov: Jak můžeš říct… to nemůžeme, to prostě nemůžeme…

Svaly v nohou se mi roztřásly z dlouhého stání. Natáhl jsem ruku a opřel jsem se o zeď, přál jsem si, aby se mi zklidnilo srdce. Škvírou mezi kuchyňskými závěsy sem dopadalo světlo lampy. Díval jsem se, jak po místnosti přechází sem a tam stín. Můj otec.

„Nemůžeme tady zůstat celou noc,“ skoro zašeptala Alta.

„Nejspíš o nic nejde.“ Celý týden se hádali kvůli samovazači a proč ho nikdo předtím nezkontroloval. Nikdo z nich se slůvkem nezmínil, že je to moje práce.

Rána. Na kuchyňský stůl dopadly pěsti. Táta zvýšil hlas. „Co čekáš, že udělám? Že řeknu ne? Ta prokletá čarodějnice na nás okamžitě uvalí kletbu…“

„To už udělala! Podívej se na něho, Roberte – co když se nikdy neuzdraví? Je to její vina…“

„Jeho vlastní vina, chceš říct… kdyby…“ Na okamžik mi v uších zazněl vysoký tón a přehlušil tátův hlas. Svět se zhoupnul a zase narovnal, jako by zavibroval na své ose. Spolkl jsem nával nevolnosti. Když jsem se dokázal znovu soustředit, bylo ticho.

„To nevíme,“ řekl nakonec táta dost hlasitě, abychom to slyšeli. „Mohla mu pomoct. Celé týdny psala a ptala se, jak se mu daří.“

„Protože ho chtěla dostat! Ne, Roberte, ne, to nedovolím, jeho místo je tady s námi, ať udělal cokoliv, je to pořád náš syn – a ona, nahání mi hrůzu…“

„Nikdy jsi ji neviděla. Tys tam nemusela jít a…“

„To je mi jedno! Už toho napáchala dost. Nedostane ho.“

Alta se na mě podívala. Něco v její tváři se změnilo, vzala mě za zápěstí a táhla mě za sebou. „Jdeme dovnitř,“ řekla vysokým sebejistým hlasem, jakým volávala na slepice. „Byl to dlouhý den, musíš mít hlad jako vlk, tak jako já. Doufám, že zbyl nějaký koláč, jinak někoho zapíchnu. Vidličkou rovnou do srdce. A sním ho.“ Přede dveřmi se zastavila a dodala: „S hořčicí.“ Pak dveře rázně otevřela.

Rodiče stáli na opačných stranách kuchyně: táta u okna, zády k nám, máma u krbu, na tváři měla rudé fleky jako namalované rtěnkou. Mezi nimi, na stole, ležel silný list krémového papíru a otevřená obálka. Máma rychle přelétla pohledem z Alty na mě a udělala půl kroku směrem k obálce na stole.

„Večeře,“ zahlaholila Alta. „Emmette, sedni si, vypadáš, jako bys měl omdlít. Bože, nikdo ještě ani nenachystal na stůl. Doufám, že koláč je v troubě.“ Položila vedle mě hromadu talířů. „Chleba? Pivo? Vážně, mohla bych dělat děvečku pro všechno…“ Zmizela ve spíži.

„Emmette,“ řekl táta, ale neotočil se. „Na stole je dopis. Měl by sis ho přečíst.“

Přisunul jsem si dopis k sobě. Psaní se přede mnou rozostřilo v jednu beztvarou skvrnu. „Mám oči plné prachu. Řekni mi, co v něm je.“

Táta sklonil hlavu, na krku mu naskakovaly žíly, jako by vláčel něco těžkého. „Knihvazačka chce učně.“

Máma vydala zvuk, jako by skousla slovo.

„Učně?“ opakoval jsem.

Nastalo ticho. Kousek měsíce svítil škvírou v závěsech a pokrýval všechno, co mu stálo v cestě, stříbrem. V jeho svitu vypadaly tátovy vlasy mastné a šedé. „Tebe,“ řekl.

Alta stála ve dveřích od spíže, v rukou držela sklenici nakládaných okurek. Chvíli jsem si myslel, že ji upustí, ale opatrně ji postavila na příborník. Sklo dopadlo na dřevo hlasitěji, než kdyby se sklenice roztříštila.

„Jsem moc starý na to, abych byl učněm.“

„Ne podle ní.“

„Myslel jsem…“ Moje ruka se rozplácla na stole. Hubená bílá ruka, kterou jsem skoro nepoznával. Ruka, která nedokázala odvést poctivou nádenickou práci. „Je mi líp. Brzo…“ Zmlkl jsem, protože můj hlas mi připadal stejně cizí jako moje prsty.

„V tom to není, synu.“

„Vím, že jsem teď k ničemu…“

„Ale zlato,“ ozvala se máma. „To není tvoje vina… nemůžeš za to, že jsi byl nemocný. Brzy budeš zase ve své kůži. Pokud jde o to… Víš, že jsme si vždycky mysleli, že jednou povedeš farmu se svým otcem. A klidně bys mohl, pořád můžeš… ale…“ Očima se setkala s tátovýma. „Neposíláme tě pryč. Ona o tebe žádá.“

„Nevím, kdo to je. Neznám ji.“

„Vazačství je… dobré řemeslo. Poctivé řemeslo. Není čeho se bát.“ Alta poklepala na příborník a máma se na ni podívala přes rameno, zrovna když rychle rukou zachytila talíř, aby nespadl na podlahu. „Alto, dávej pozor!“

Srdce mi splašeně tlouklo. „Ale… ty přece knihy nenávidíš. Jsou špatné. Vždycky jsi mi to říkal – když jsem donesl domů tu knihu z jarního jarmarku…“

Podívali se na sebe tak rychle, že se význam jejich pohledů nedal interpretovat. Táta řekl: „Na tom teď nesejde.“

„Ale…“ obrátil jsem se na matku. Nedokázal jsem to vyjádřit slovy: tu rychlou změnu tématu, když se někdo o nějaké knize jen zmínil, to znechucení už jen nad tím slovem – kniha, ten výraz v jejich tvářích… To, jak mě zasmušile táhla pryč od toho odporného průčelí obchodu – A. Fogatini, zastavárník a licencovaný knihkupec – jednoho dne, když jsem byl ještě malý a zabloudili jsme v Castlefordu. „Co myslíš tím, že je to dobré řemeslo?“

„Není to…“ máma se nadechla. „Možná to není to, co bych si přála předtím, než…“

„Hildo!“ Táta zabořil prsty z boku do krku a hnětl si sval, jako by ho bolel. „Nemáš na výběr, chlapče. Bude to klidný život. Je to daleko odevšad, ale to není špatné. Klid. Žádná těžká dřina, nikdo, kdo by se tě pokoušel svést na scestí…“ Odkašlal si. „A všichni nejsou jako ona. Usadíš se, naučíš se řemeslo a pak… No. Ve městě jsou i knihvazači, kteří mají svůj vlastní kočár.“

Křehké ticho. Alta poklepala prsty na víčko zavařovací sklenice a podívala se na mě.

„Ale já… já jsem nikdy… proč si myslí, že zrovna já…?“ Nikdo z nich se mi teď nepodíval do očí. „To chcete říct, že nemám na vybranou?“

Žádná odpověď. Nakonec Alta přešla přes místnost a zvedla dopis. „Jakmile bude schopen cesty,“ předčítala nahlas. „Ve vazárně bývá v zimě velmi chladno. Prosím, zajistěte, aby měl s sebou teplé oblečení. Proč píše vám a ne Emmettovi? Copak neví, že umí číst?“

„Takhle to dělají všichni,“ vysvětloval táta. „Rodiče se žádají, aby dali dítě do učení, tak to funguje.“

Nezáleželo na tom. Moje ruce na stole byly samá šlacha a kost. Před rokem byly hnědé a svalnaté, skoro jako ruce dospělého muže, teď nepatřily nikomu. Nehodí se na nic než na řemeslo, kterým moji rodiče pohrdali. Ale proč by si vybrala mě, kdyby ji oni o to nepožádali? Roztáhl jsem prsty a zatlačil do desky stolu, jako bych mohl kůží na dlaních do sebe nasát sílu dřeva.

„Co když odmítnu?“

Otec šel ke kredenci, sehnul se a vytáhl láhev ostružinového ginu. Byl to silný sladký nápoj, který máma nabízela jen o svátcích anebo jako medicínu, ale táta si nalil půl hrnku a máma neřekla ani slovo.

„Tady pro tebe není místo. Možná bys měl být vděčný. Je to něco, na co stačíš.“ Hodil do sebe půl dávky z hrnku a zakašlal.

Nadechl jsem se, odhodlaný nedovolit, aby se mi zlomil hlas. „Jakmile se uzdravím, budu stejně silný jako…“

„Využij tu příležitost co nejlíp,“ řekl.

„Ale já ne…“

„Emmette,“ vložila se do hovoru máma, „prosím… Je to správná věc. Ona bude vědět, co s tebou dělat.“

„Co se mnou dělat?“

„Myslím tím… kdybys znovu onemocněl, ona…“

„Něco jako blázinec? To je ono? Posíláte mě pryč kamsi na míle daleko, protože se můžu každou chvíli znova zcvoknout?“

„Ona tě chce,“ řekla máma a svírala v rukou sukni, jako by z ní chtěla vyždímat vodu. „Kéž bys nemusel odejít.“

„Pak tedy neodejdu!“

„Půjdeš, hochu,“ řekl táta. „Bůh ví, že už jsi nám přinesl dost trablů.“

„Roberte!“

„Půjdeš. I kdybych tě měl svázat a nechat u jejích dveří, půjdeš. Připrav se, pojedeme zítra.“

„Zítra?“ Alta se otočila tak rychle, až její cop zasvištěl jako provaz. „Nemůže jet zítra, potřebuje čas, aby si zabalil věci… a pak jsou žně, dožínky… Prosím, tati!“

„Drž zobák!“

Ticho.

„Zítra?“ Skvrny na máminých tvářích se rozhořely šarlatově červenou. „Neříkali jsme…“ Zmlkla. Otec dopil gin, polkl s takovou grimasou, jako by měl ústa plná ledu.

Otevřel jsem pusu, abych mámě řekl, že je to v pořádku, že pojedu a že si už o mě nebudou muset dělat starosti – ale v ústech jsem měl příliš sucho od toho, jak jsem pracoval na poli.

„Ještě pár dní. Roberte, ostatní učni odjedou až po žních – a on ještě není v pořádku, pár dní…“

„Jsou mladší než on. A když vydržel celý den na poli, je dost v pořádku na to, aby mohl cestovat.“

„Ano, ale…“ Popošla k němu a chytila ho za paži, aby se nemohl otočit zády. „Ještě chvíli.“

„Proboha, Hildo!“ Vydal zvuk, jako by se dusil, a snažil se jí vykroutit. „Nedělej to ještě těžší. Myslíš, že já ho chci nechat jít? Myslíš, že potom, co jsme toho tolik zkusili – snažili se žít čestně –, myslíš, že jsem na to hrdý, když můj vlastní otec přišel při křížové výpravě o oko?“

Máma pohlédla na Altu a na mě. „Nemluv o tom před…“

„Co na tom teď záleží?“ Otřel si předloktím obličej a pak s bezmocným gestem mrštil hrnkem o zem. Nerozbil se. Alta ho sledovala, jak se k ní přikutálel a zastavil se. Táta se k nám otočil zády a sklonil se nad příborníkem, jako by se snažil popadnout dech. Bylo ticho.

„Pojedu,“ řekl jsem. „Pojedu zítra.“ Nedokázal jsem se na nikoho z nich podívat. Vstal jsem, kolenem jsem se udeřil o roh stolu, když jsem zasouval židli. S námahou jsem došel ke dveřím. Klika se zdála menší a tužší než obvykle, a když se dveře otevřely, její cvaknutí se odráželo ozvěnou od zdí.

Venku měsíc rozdělil svět na tmavě modrou a stříbrnou část. Vzduch byl teplý a jemný jako smetana, voněl senem a letním prachem. V nedalekém poli houkala sova.

Vrávoral jsem na druhou stranu zahrady a opřel se zády o zídku. Těžko se mi dýchalo. V uších mi zněl matčin hlas: Ta zatracená čarodějnice na nás uvalí kletbu. A otcova odpověď: To už udělala.

Měli pravdu, nejsem k ničemu. Trápení ve mně rostlo, stejně silné jako bodavá bolest v mých nohou. Před tímhle jsem nebyl v životě nemocný. Nevěděl jsem, že mě moje tělo může zradit, že moje mysl může zhasnout jako lampa a nezůstane po ní nic než tma. Nepamatoval jsem si, jak jsem onemocněl, a když jsem si zkoušel vzpomenout, viděl jsem jenom zmatené útržky poznamenané nočními děsy. I moje vzpomínky na život předtím – na minulé jaro, minulou zimu – byly zabarvené stejným stínem sněti, jako kdyby už nic nebylo zdravé a v pořádku. Vím, že jsem zkolaboval po letním slunovratu, protože mi to řekla máma, a že jsem se zrovna vracel domů z Castlefordu. Ale nikdo mi nevysvětlil, kde jsem byl ani co se stalo. Určitě jsem řídil povoz – nejspíš bez klobouku a na horkém slunci – ale když jsem si snažil vzpomenout, neviděl jsem nic než vlnící se fata morgánu, poslední záblesk slunce v závratné výšce, než mě pohltila tma. Celé týdny potom jsem přicházel k vědomí, jen abych křičel, bojoval a prosil je, aby mě odvázali. Není divu, že se mě chtějí zbavit.

Zavřel jsem oči. Pořád jsem viděl ty tři, jak se drží navzájem. Něco za mnou zašeptalo, zaškrábalo na zeď jako drápky. Nebylo to doopravdy, ale přehlušilo to sovu i šumění stromů. Položil jsem si hlavu na ruce a předstíral jsem, že nic neslyším.

Musel jsem se instinktivně stáhnout do nejtmavšího kouta, protože když jsem otevřel oči, stála uprostřed zahrady Alta a volala na mě, aniž by se podívala mým směrem. Měsíc se posunul, visel teď nad štítem budovy statku a všechny stíny byly krátké a krčily se u země.

„Emmette?“

„Tady jsem,“ odpověděl jsem. Alta vyskočila, udělala krok vpřed a zírala na mě.

„Co tam děláš? Spal jsi?“

„Ne.“

Zaváhala. Za ní se v horním okně mihlo světlo lampy, jak si šel někdo lehnout. Snažil jsem se postavit na nohy a na chvíli jsem toho nechal, svraštil jsem obličej bolestí, která mi vystřelovala do kloubů.

Sledovala mě, jak vstávám, ale nepomohla mi. „Myslel jsi to vážně? Že pojedeš? Zítra?“

„Táta to myslel vážně, když řekl, že nemám na vybranou.“

Čekal jsem, že nebude souhlasit. Alta byla chytrá, uměla hledat nové cesty nebo způsoby, jak si s něčím poradit, jak otevírat pomyslné zámky. Ale ona jen nastavila tvář měsíci, aby jí vybělil tvář. Polkl jsem. Ta pitomá závrať se vrátila – naráz, táhla mě na jednu stranu a pak na druhou – a já jsem se kymácel u zdi a snažil se zklidnit dech.

„Emmette? Jsi v pořádku?“ Kousla se do rtu. „Ne, jasně že ne. Sedni si.“

Nechtěl jsem ji poslechnout, ale kolena se mi sama podlomila. Zavřel jsem oči a vdechoval noční vůni sena a ochlazující se země, přezrálou sladkost rozdrceného býlí a smrdutý pach chlévské mrvy. Altě se zvedla a zašustila sukně, když klesla vedle mě.

„Přála bych si, abys nemusel odejít.“

Zvedl jsem jedno rameno, aniž bych se na ni podíval, a nechal je znovu klesnout.

„Ale… možná je to ta nejlepší věc…“

„Jak by mohla být?“ Polkl jsem a snažil se zaplnit tu trhlinu ve svém hlase. „Dobře, chápu. Jsem tu k ničemu. Všem vám bude líp, když… budu tam, kde je ona, ta knihvazačka.“

„V močálech, na silnici do Castlefordu.“

„Správně.“ Čím asi páchnou bažiny? Stojatou vodou, hnijícím rákosem. Bahnem. Bahnem, které vás spolkne zaživa, když sejdete příliš daleko z cesty, a nikdy vás už nevyplivne zpátky… „Jak to, že o tom tolik víš?“

Konec ukázky

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ