Copyright © 2012 by Philippa Gregory

Translation © Jana Vlčková, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Ukážka z elektronickej knihy

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE KINGMAKER'S DAUGHTER

vydaného nakladatelstvím TOUCHSTONE, a Division of Simon&Schuster, Inc.

přeložila Jana Vlčková

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-606-3 (ePub)

ISBN 978-80-7466-607-0 (mobi)

Pro Anthonyho

LONDÝNSKÝ TOWER, KVĚTEN 1465

Jako první kráčí má urozená matka, významná dědička s vlastními právy a choť nejvlivnějšího muže království. Po ní následuje Isabela, protože je starší. Pak přicházím na řadu já. Vždycky chodím jako poslední. Vstoupíme do trůnní síně. Moc toho nevidím. Matka odvede moji sestru ke trůnu, aby se poklonila, a zdvořile ustoupí stranou. Isabela vysekne hluboké pukrle, jak nás to učili, protože král je král, byť si na něho hraje holobrádek dosazený mým otcem. Jeho manželka se stane královnou, ať už si o ní myslíme, co chceme. Předstoupím, abych se i já poklonila, a poprvé dostanu příležitost pořádně si prohlédnout ženu, které jsme přišly složit hold.

Krásnější bytost jsem v životě neviděla. Ihned chápu, proč král, jakmile na ní spočinul očima, zastavil vojenské tažení a v průběhu několika týdnů se s ní oženil. Její Výsost nejprve nesměle povytáhne koutky úst, ale pak nás obdaří zářivým úsměvem anděla. Viděla jsem sochy, které by vedle ní působily unyle. Viděla jsem obrazy madon, jež by hravě zastínila. Napřímím se a zírám na ni jako uhranutá. Nedokážu se odvrátit. Královna zachytí můj pohled a nepatrně se zapýří. Nato mě podaruje podmanivým úsměvem a já nemohu jinak – musím jí ho oplatit. To ji rozesměje, jako by ji můj obdiv pobavil. Zachytím zlostný pohled své matky a poslušně se jí zařadím po bok. Isabela se na mě zamračí. „Civíš na ni jako hloupá,“ zasyčí. „Všechny jsi nás ztrapnila. Co by tomu řekl otec?“

Král předstoupí a vřele políbí mou matku na obě líce. „Máte nějaké zprávy od mého drahého přítele a vašeho pána?“ otáže se.

„Pilně se činí ve vašich službách,“ odpoví matka pohotově, neboť otec se dnešních oslav a hostiny neúčastní, jelikož si sjednal osobní schůzku s panovníkem Francie a vévodou z Burgund. Sejde se s nimi jako se sobě rovnými, aby po porážce spícího krále domluvil příměří mezi nejvýznamnějšími muži křesťanské říše, teď když jsme se stali právoplatnými vládci Anglie. Můj otec je významný člověk. Zastupuje nového panovníka a celou zemi.

Král, nový král – náš král – se Isabele legračně pokloní a mě poplácá po tváři. Zná nás odmalička – z doby, kdy u nás vyrůstal pod dohledem mého otce. Matka se mezitím rozhlíží kolem sebe, jako kdybychom byly doma, na hradě v Calais, a pátrá po chybách, kterých se služebnictvo dopustilo. Touží objevit nějaký nedostatek, jejž by mohla později nahlásit svému choti jako důkaz neschopnosti nové panovnice, která se podle jejího mínění na takový post vůbec nehodí. Z jejího výrazu soudím, že nic nenašla.

Tuhle královnu nemá nikdo v lásce. Neměla bych ji obdivovat. Co na tom, že se na mě a na Isabelu vlídně usmívá? Že se zvedne z trůnu a jde mé matce stisknout ruce? Všichni jsme odhodláni na ni nevražit. Otec chystal pro krále výhodný sňatek. Měl si vzít francouzskou princeznu. Dlouho na tom pracoval, připravoval půdu, sepisoval manželskou smlouvu, přesvědčoval ty, kteří Francii nenávidí, že tento krok naší zemi prospěje. Zabezpečí nám Calais a možná dokonce vrátí Bordeaux do našeho držení. Jenže pak Eduard, náš nový pohledný král, náš drahoušek, jenž byl našemu otci zbožňovaným mladším bratrem a nám oddaným strýčkem, zčistajasna prohlásil – jakoby mimochodem –, že už ženatý je a nedá se na tom nic změnit. Copak se stačil v tichosti oženit? Ano – s ní.

Neporadil se s mým otcem a učinil velice špatné rozhodnutí. Všichni to vědí. Poprvé pochybil v průběhu dlouhého vítězoslavného tažení, jež zbavilo rod Yorků hanby poté, co museli potupně žebrat u spícího krále a zlé královny o odpuštění. Konečně slavili vítězství a usedli na anglický trůn. Po celou dobu stál můj otec po Eduardově boku, radil mu a vedl jeho kroky. Hlídal každý jeho pohyb. Vždycky věděl, co je pro něho nejlepší. Náš král je především mladý muž, který vděčí za všechny své úspěchy našemu otci. Kdyby se ho neujal, nenaučil ho, jak vést armádu, a nebojoval jeho jménem, na trůn by neusedl. Často riskoval život – nejprve pro Eduardova otce, pak pro samotného Eduarda. A potom, zrovna když spící král a zlá královna uprchli, a všechno už mělo být jen báječné a skvělé, se Eduard tajně oženil. S ní.

Má nás odvést do hodovní síně a dvorní dámy se už houfují. Pečlivě se řadí za jejími zády v souladu s předepsaným pořádkem. Být na správném místě je nadmíru důležité. Je mi skoro devět let, takže jsem dost stará, abych tomu rozuměla. Pravidlům etikety se učím odmalička. Jelikož ji zítra čeká korunovace, půjde jako první. Od nynějška bude vždy první dámou Anglie. Bude kráčet před mou matkou po zbytek jejího života, což je další věc, která se matce nelíbí. Jako druhá by přišla na řadu králova matka, ale ta zde není. Prohlásila krásnou Alžbětu Woodvilleovou za svého úhlavního nepřítele a zapřísáhla se, že se nestane svědkem korunovace neurozeného člověka. O rozporu v královské rodině všichni vědí, a tak se nikdo nediví, že na přítomné princezny nikdo nedohlíží. Bez dohledu půvabné vévodkyně Cecílie působí ztraceně, a ve chvíli, kdy si král všimne mezery ve špalíru tam, kde by měla stát jeho matka, se Eduard přestane sebevědomě usmívat. Nechápu, jak se odvažuje jít proti vévodkyni. Jde z ní stejný strach jako z mé matky. Je mojí tetou z otcovy strany a ty dva se nikdo neodváží neuposlechnout. Napadne mě, že jediným vysvětlením je hluboká a bezpodmínečná láska. Doopravdy musí svou ženu milovat.

Královnina matka je pochopitelně tady. Přece by si nenechala ujít okamžik velkolepého triumfu. Zaujme předepsané místo spolu s houfem synů a dcer, její pohledný manžel Richard Woodville stojí po jejím boku. Pyšní se titulem baron Rivers a všichni v narážce na jeho přízvisko žertují o tom, že řeky jsou na vzestupu. Opravdu jich je neuvěřitelný počet. Alžběta je nejstarší z děvčat a za zády její matky se řadí jejích sedm sester a pět bratrů. Kradmo si prohlížím sympatického Jana Woodvillea, který vedle své novomanželky vypadá jako vnuk doprovázející babičku. Vehnali ho do manželství s ovdovělou hraběnkou z Norfolku, mou pratetou Kateřinou Nevilleovou. Což je těžká urážka, jak říká můj otec. Moje prateta je bezcenná letitá troska. Bude jí sedmdesát. Málokdo viděl ženu, která se dožila takového věku, a ubohému Janovi je dvacet. Matka prorokuje, že takhle to bude nyní chodit. A není divu, když na trůn usedne dcera čarodějnice. Takové skutky vedou ke špatným koncům. Když nenažrance povýšíte do královského stavu, pak se nedivte, že všechno schlamstne.

Odtrhnu zrak od povadlé vrásčité tváře své pratety a soustředím se na vlastní úkol. Musím stát vedle Isabely a za matčinými zády. Hlavně jí nesmím stoupnout na vlečku. To se nesmí za žádných okolností stát! Je mi osm a musím se řádně chovat. Třináctiletá Isabela si povzdechne, když mě vidí, jak šoupu nohama a strkám špičky střevíčků pod drahý brokát, z nějž je ušita matčina vlečka. A pak se ohlédne Jacquetta, královnina matka, matka té nenasytnice, aby se ujistila, zda jsou všechny její děti na svých místech. Při té příležitosti si mě všimne. Povzbudivě se na mě usměje, jako by jí na mně záleželo, a zavěsí se do svého manžela. Společně doprovodí svoji dceru na její vítězoslavné cestě.

Riversovi jsou neuvěřitelně pohledná rodina. Nikdo nemůže popřít, že vypadají, jako by jim v žilách proudila ta nejmodřejší krev. A je jich tolik! Šest členů rodiny Riversových a dva synové z Alžbětina prvního manželství jsou děti. Sedí u našeho stolu, jako by pocházeli z královského rodu a měli právo být s námi, dcerami vévodkyně. Vidím, jak se Isabela tváří kysele. Vadí jí, jak jsou děvčata sličná – od nejmladší sedmileté Kateřiny po nejstarší patnáctiletou Marthu. Těmto čtyřem dívkám bude zapotřebí dát manžela, věno a peníze – jenže těch se zrovna v Anglii nedostává. Na vině je válka mezi rody Lancasterů a Yorků, jež trvala deset let a zahynula v ní spousta mužů. Všichni budou tato děvčata srovnávat s námi, stanou se našimi sokyněmi. Jako by dvůr zaplavily nové tváře se zářivě jasnou pletí, zvonivými hlasy a vybraným chováním. Podívám se na matku a spatřím, jak se dusí vzteky. Líce jí planou. Je naštvaná, zatímco královna vedle ní působí jako vlídný anděl. Hlavu naklání ke svému manželovi a vzhlíží k němu s mírně pootevřenými rty.

Pro mě je hostina především časem plným vzrušení. V čele našeho stolu sedí králův bratr Jiří a na opačném konci jeho nejmladší bratr Richard. Královnina matka Jacquetta se na nás mladé vlídně usmívá a já mám za to, že tento zasedací pořádek sama naplánovala. Nejspíš usoudila, že nám dětem prospěje sejít se u jednoho stolu, a Jiřímu prokáže čest, když ho umístí do čela. Isabela se chvěje jako ostříhaná ovce, neboť má kolem sebe hned dva královské vévody. Neví, kterým směrem pohlédnout dřív, a především se snaží učinit dojem. Jenže – a to je daleko horší – Martha a Alžběta Woodvilleovy ji bez sebemenšího úsilí zastíní. Jsou krásné, sebejisté a usměvavé. Isabela se příliš snaží. Já jsem jako obvykle nervózní, protože matka ze mě nespouští svůj kritický zrak. Avšak Riversova děvčata se chovají, jako by sem přišla především oslavovat a bavit se a nepočítala s žádným káráním. Čiší z nich sebevědomí a dobrá nálada. Jistěže jim královští vévodové dají přednost před námi. Jiří nás zná celý život, nejsme pro něho tajemné krásky. Richard stále dělá pobočníka mému otci. Patří mezi půl tuctu chlapců, kteří u nás tady v Anglii žijí. Vidí nás třikrát denně. Není divu, že má oči jen pro nastrojenou Marthu Woodvilleovou. Je u dvora nová a sluší jí to jako její sestře, novopečené královně. Ale mě mrzí, že mě Richard přehlíží.

Jiří je ve svých patnácti stejně pohledný jako jeho starší bratr král. Je vysoký a světlovlasý. Obrátí se ke mně s dotazem: „Ty v Toweru večeříš poprvé, že, Anno?“ Zaraduji se, že si mě všiml, ale zároveň upadám do rozpaků. Tváře mi hoří, ale podaří se mi zřetelně přisvědčit.

Richard, uvelebený na opačném konci stolu, je o rok mladší než Isabela. Sice není o nic vyšší než ona, ale když je teď jeho bratr král, působí mnohem urostlejším a přitažlivějším dojmem. Vždycky míval ten nejveselejší úsměv a nejlaskavější oči, avšak nyní působí upjatě a zamlkle. Isabela se s ním pokouší zapříst hovor. Ptá se, zda si vzpomíná na poníka, na němž jsme jezdili na hradě Middlehamu. S úsměvem vypráví, jak Pepřík vyhodil a Richard z něj spadl. Avšak Richard se dotčeně otočí k Marthě a prohlásí, že si na nic takového nevzpomíná. Isabela se snaží vzbudit dojem, že jsme dobří přátelé, jenže ve skutečnosti je Richard jedním z mnoha chlapců, kteří vyrůstali na dvoře našeho otce v době, kdy v Anglii vládl mír. Ráda by Riversova děvčata přesvědčila o tom, že jsme jedna velká šťastná rodina, zatímco ony se mezi nás vetřely, ačkoliv je nikdo nezval. Pravda je taková, že o nás se starala matka, zatímco mladí Yorkové dělali společnost otci.

Ať si Isabela mele, co chce, já do rozpaků upadat nehodlám. Mám větší právo sedět u tohoto stolu než kdokoliv jiný, daleko větší než Riversovy krásky. Jsme nejbohatší dědičky v Anglii a můj otec ovládá průliv mezi Calais a anglickým pobřežím. Pocházíme z významného rodu Nevilleů, strážců severní Anglie. V žilách nám proudí královská krev. Můj otec byl Richardovým poručníkem a učitelem, a rádcem samotného krále. Jsme stejně dobří jako lidé přítomní v hodovní síni a bohatší než většina z nich, dokonce i než samotný král. A co se týče královny, tu dalekosáhle převyšujeme. S každým královským vévodou z rodu Yorků smím mluvit jako rovný s rovným, protože bez mého otce by prohráli a u moci by stále byli Lancasterové. A okouzlující Jiří by byl bratrem nýmanda a synem zrádce.

Večeře se vleče, avšak ta zítřejší, chystaná na oslavu královniny korunovace, bude ještě delší. Dnes se podává třicet dva chodů a královna posílá některé vybrané lahůdky k našemu stolu, aby nás náležitě uctila. Jiří si stoupne, zdvořile se jí ukloní a pak nás všechny obslouží ze stříbrné mísy. Všimne si, že na něho hledím, a tak mi se spikleneckým mrknutím přidá o lžíci omáčky víc. Matka na mě tu a tam pohlédne, jako by mě hlídala. Kdykoliv na sobě ucítím její tvrdý pohled, zvednu hlavu a usměju se na ni. Jsem si jistá, že mi nemůže nic vytknout. V ruce držím jednu z nových vidliček a v rukávu mám zastrčený ubrousek, jako bych byla francouzská dáma uvyklá těmto módním vymoženostem. Po mé pravici stojí číše s vínem, jež jsem si naředila vodou, a jím tak, jak mě učili – způsobně a beze spěchu. Nevidím důvod, proč by si mě Jiří nemohl vybrat a věnovat mi pozornost. Stejně jako nechápu, proč by to mělo někoho udivovat. Mě to rozhodně nepřekvapuje.

I tady v Toweru se stejně jako doma dělím o postel s Isabelou. Pošlou mě spát o hodinu dřív než ji, ale samým vzrušením nedokážu usnout. Odříkám modlitby a pak naslouchám hudbě, která se ke mně line z přízemí. Dole se stále tančí – královna i její choť tanec zbožňují. Kdykoliv Eduard uchopí Alžbětu za ruku, je vidět, že se musí ovládat, aby ji nepřitáhl k sobě. Ona cudně klopí oči, avšak Eduard z ní nespouští dychtivý zrak, za což se mu dostane potutelného úsměvu plného příslibů.

Nemůžu si pomoct, ale napadne mě, zda je starý král, spící král, dnes večer vzhůru tam někde na severu v divokých pustinách Anglie. Pomyšlení na něho mě děsí. Představuji si, že tvrdě spí a pronásledují ho sny o tom, jak na jeho trůn usedá nový panovnický pár a koruna jeho choti zítra spočine na hlavě nové královny. Otec tvrdí, že se nemám čeho bát, protože zlá královna uprchla do Francie, avšak od svých tamějších přátel se žádné pomoci nedočká. Proto se osobně sešel s francouzským panovníkem, aby si zajistil jeho přízeň a varoval ho před zlou královnou. Je naším protivníkem a ohrožuje mír v Anglii. Spící král – bez své ženy a syna – mezitím dřímá u krbu v nějakém malém hradu poblíž Skotska, kde prospí svůj život jako včela zimu. Otec povídá, že on bude spát a ona se dusit vzteky, dokud nezestárnou a neumřou. A potom se už nebudu muset vůbec ničeho bát.

Byl to můj otec, kdo statečně svrhl spícího krále z trůnu a položil jeho korunu na hlavu krále Eduarda, takže musí mít pravdu. Byl to můj otec, kdo čelil zlé královně, nejhorší vlčici ze všech francouzských vlků. To on ji porazil. Avšak nerada myslím na starého krále Jindřicha. Měsíc svítí na jeho zavřená víčka, zatímco ti, kdo ho svrhli z trůnu, tančí v sále, který mu kdysi patřil. Nerada přemítám o zlé královně, jež někde daleko ve Francii spřádá plány na pomstu, proklíná naše štěstí a rozhlašuje, že se vrátí, protože je tady doma.

Ve chvíli, kdy do komnaty konečně vstoupí Isabela, klečím na úzkém okně a kochám se pohledem na lunu zářící nad řekou. Představuji si krále, jak dřímá v jejím svitu.

„Měla bys spát,“ prohlásí panovačně sestra.

„Nemůže si pro nás přijít, že ne?“

„Zlá královna?“ Isabela ví, o kom mluvím. Jako malé jsme se totiž nejvíc ze všeho bály právě Markéty z Anjou. „Ne. Je poražená. Otec ji u Towtonu dočista vyřídil. Utekla a nemůže se vrátit.“

„Určitě?“

Isabela mě obejme kolem útlých ramen. „Dobře víš, že se nepletu. Jsme tu v bezpečí. Šílený král spí a zlá královna je bezmocná. Na strach se jenom vymlouváš, abys nemusela odpočívat.“

Poslušně se vrátím do postele a přikryju se až pod bradu. „Už budu. Nebylo to dnes báječné?“

„Ani ne.“

„Nemyslíš, že je krásná?“

„Kdo?“ ptá se hloupě, jako by to nevěděla. Jako by si nebyla vědoma toho, kdo je dnes večer nejlíbeznější ženou v Anglii.

„Nová královna. Alžběta.“

„Podle mě je málo vznešená.“ Schválně napodobuje matčin pohrdavý tón. „Neumím si představit, jak si povede při korunovaci a následném turnaji. Přece jenom je dcerou venkovského šlechtice a nýmanda. Nemůže vědět, jak se správně chovat.“

„Proč to říkáš? Jak by ses chovala ty?“ Snažím se rozhovor prodloužit, co to dá. Isabela toho vždycky ví o hodně víc než já. Je o pět let starší a miláček našich rodičů. Čeká ji výhodný sňatek, zatímco já jsem pouhé dítě. Nicka.

„Nesla bych se mnohem důstojněji než ona. Nešpitala bych si s králem a neponižovala se tím. Neposílala bych jídla ke stolům a nemávala na lidi. Netahala bych ke dvoru všechny své bratry a sestry. Byla bych mnohem nepřístupnější a udržovala si odstup. Na každého bych se nezubila a nikomu se neklaněla. Byla bych opravdovou královnou. Královnou z ledu – bez příbuzných a přátel.“

Jsem tímto obrázkem natolik okouzlena, že opět málem vylezu z postele. Stáhnu z lůžka kožešinový přehoz a přidržím jej sestře. „Ukaž mi, jaká bys byla, Izzy!“

Zahalí se do kožešiny jako do hermelínu a zakloní hlavu. Hrdě se napřímí a kráčí kolem komnaty s vysoko zdviženou hlavou. Sotva znatelně kyne bradou na pozdrav neviditelným dvořanům. „Takhle,“ předvádí mi. „Elegantní a neosobní.“

Vyskočím z postele, popadnu šál, přehodím si ho přes hlavu a následuji ji. Stejně jako ona kynu napravo i nalevo, tvářím se vznešeně. „Jak se vám daří?“ zeptám se prázdné židle. Odmlčím se, jako bych naslouchala odpovědi či nějaké prosbě. „Kdepak. To nepřipadá v úvahu. Nemohu vám pomoct. Je mi líto. Tento post jsem již přislíbila své sestře.“

„Svému otci, lordu Riversovi,“ dodá Izzy.

„Bratru Antonínovi – je tak pohledný.“

„A bratru Janovi. Peníze rozdělím mezi své sestry. Na vás vůbec nic nezbylo. Mám početnou rodinu,“ napodobuje Isabela hlas nové královny. „Musím se o ně náležitě postarat. A bohatě je odměnit.“

„Všechny,“ doplním. „Jsou jich tucty. Copak jste neviděli, kolik jich za mnou přišlo do hodovní síně? Kde mám vzít tolik titulů a panství?“

Obcházíme se ve velkých kruzích, a když se míjíme, s teatrální lhostejností nakloníme hlavy. „A vy jste kdo?“ otážu se mrazivě.

„Jsem anglická královna,“ odpoví Isabela, jež bez varování mění pravidla hry. „Jsem Isabela, panovnice Anglie a Francie. Právě provdaná za krále Eduarda. Zamiloval se do mě kvůli mé kráse. Šílí po mně. Hlavu jsem mu popletla natolik, že dočista zapomněl na svoje přátele a povinnosti. Tajně jsme se vzali a nyní mě čeká korunovace.“

„Kdepak, kdepak. Anglická královna jsem já.“ Odhodím šál a obrátím se k ní. „Jsem Anna, anglická královna! Král Eduard si vybral mě!“

„To by nikdy neudělal. Jsi ještě malá.“

„Udělal! Udělal!“ Cítím, jak se ve mně vzdouvá zlost. Vím, že kazím hru, ale nemůžu snést, že mě zase předběhla.

„Obě nemůžeme být anglické královny,“ namítne rozumně. „Mohla bys být královnou Francie. Tam je také hezky.“

„Anglie! Jsem královna Anglie! Francii nenávidím!“

„Královnou Anglie být nemůžeš. Jsem starší, takže si vybírám jako první. Jsem královna Anglie a Eduard miluje mě.“

Vzteky se nezmůžu na slovo. Vadí mi, že si všechno přivlastňuje. Nadřazuje se nade mnou. Bezvadná hra se opět mění v sourozeneckou řevnivost. Hněvivě si dupnu, tváře mi zrudnou a v očích zaštípají slzy. „Anglie je moje!“

„Vždycky všechno zkazíš, protože jsi mrně,“ ušklíbne se Isabela a otočí se, neboť dveře za našimi zády se otevřou a do místnosti vstoupí Margaret. „Obě máte dávno spát, mé dámy. Proboha! Co jste to provedly s přikrývkou?“

„Isabela mi nedovolí…,“ spustím. „Je lakomá.“

„Mě to nezajímá,“ okřikne mě nesmlouvavě Margaret. „Okamžitě spát! Hádat se můžete i zítra.“

„Jenže ona se nechce se mnou rozdělit!“ Polykám slzy. „Nikdy se nedělí! Hrály jsme si, ale ona pak…“

Isabela se krátce uchechtne, jako by jí můj zármutek přišel k smíchu, a vymění si s Margaret významný pohled, jako by jí chtěla říct, že dítě se zase vzteká. To už je na mě moc. Popustím uzdu svému nářku a zabořím obličej do polštáře. Nikomu na mně nezáleží. Nikdo nevidí, že jsme si hrály jako sobě rovné, jako sestry, dokud si Isabela nepřivlastnila něco, co jí nepatří. Měla se se mnou rozdělit. Dobře to ví. Není správné, že jsem vždycky ve všem poslední. „Není to správné!“ fňukám nešťastně. „Není to ke mně spravedlivé.“

Isabela se obrátí zády k Margaret, která jí rozšněruje šaty a přidrží je tak nízko, aby z nich mohla pohodlně vystoupit. S veškerou noblesou jako královna, na kterou si před chvílí hrála. Margaret přehodí šaty přes židli, navlékne Isabele přes hlavu noční košili, vykartáčuje a zaplete jí vlasy.

Zvednu zarudlý obličej z polštáře a sleduji je. Sestra pohlédne do mých velkých smutných očí a ucedí: „Měla bys spát. Vždycky brečíš, když jsi utahaná. Jsi ještě prcek. Neměli ti dovolit, abys s námi šla na večeři.“ Podívá se na naši společnici, dvacetiletou dospělou ženu. „Řekni jí něco, Margaret.“

„Běžte spát, lady Anno,“ nabádá mě vlídně Margaret. „Je zbytečné se vztekat.“ Převalím se na bok tváří ke stěně. Takhle by se mnou Margaret mluvit neměla. Je dvorní dámou mé matky a naší nevlastní sestrou. Očekávám od ní vlídnější chování. Jenže se mnou nikdo nejedná s úctou a vlastní sestra mě nenávidí. Slyším, jak se matrace prohnula pod její tíhou. Nikdo ji nenutí, aby se pomodlila, takže určitě přijde do pekla. „Dobrou noc. Dobře se vyspěte a Bůh vám žehnej,“ broukne Margaret, sfoukne svíce a odejde.

Zůstaneme samy v komnatě osvětlené ohněm v krbu. Cítím, jak se Isabela balí do přikrývek. Ani se nepohnu. Pak škodolibě zašeptá: „Klidně si bul celou noc, ale anglickou královnou budu stejně já a ty ne.“

„Jsem Nevilleová!“ zapištím.

„Margaret je taky Nevilleová,“ podotkne Isabela. „Ale nemanželská – otcův přiznaný levoboček. Takže nám slouží jako dvorní dáma. Provdají ji za nějakého ctihodného muže, zatímco já si vezmu bohatého vévodu. Tedy přinejmenším. Když o tom teď přemýšlím, napadá mě, že ty jsi možná taky nemanželská. Nevadí – budeš mi dělat dvorní dámu.“

Z hrdla se mi dere další vzlyk, ale zakryju si ústa oběma dlaněmi, abych jej potlačila. Neudělám sestře tu radost, aby mě slyšela plakat. Kdybych mohla zastavit svůj dech, neváhala bych. Otci by zaslali dopis, že mě ráno našli studenou a dočista mrtvou. Isabela by potom hořce litovala, že jsem se kvůli ní udusila, a otec by jí vyčítal ztrátu své holčičky, kterou nade vše miloval. Tedy v každém případě bych si zasloužila, aby mě nade vše miloval. Moc bych si to přála.

L’ERBER, LONDÝN, ČERVENEC 1465

Vím, že se stane něco mimořádného. Otec je zpátky v Anglii, zde v našem velkém londýnském domě. Na nádvoří se houfuje jeho družina včetně nosiče korouhve. Muži vyvádějí ze stájí koně a řadí se. Naše sídlo je stejně velkolepé jako královský palác. Otci slouží více než tři stovky vojáků a víc služebnictva má snad jenom král. Mnozí tvrdí, že naši muži jsou lépe vycvičení než královi, a mají lepší disciplínu. Zcela určitě jsou lépe živeni a vyzbrojeni.

Čekám u dveří vedoucích na nádvoří. Otec tudy půjde ven. Třeba si mě všimne a prozradí mi, co se děje. Isabela se v patře podrobuje výuce. Schválně pro ni nepůjdu. Klidně může tohle vzrušení zmeškat. Slyším na kamenných schodech klapot otcových vysokých bot a cinkot ostruh. Otočím se a zdvořile se mu ukloním. Vtom ke svému rozčarování zjistím, že ho doprovází matka se svými dvorními dámami. Je s nimi i Isabela. Vyplázne na mě jazyk a příšerně se zašklebí.

„A tady je moje holčička. Přišla ses podívat, jak odjíždím?“ Otec mi něžně položí ruku na hlavu a skloní se, aby mi pohlédl do tváře. Jako vždy mi připadá nesmírně veliký. Když jsem byla malá, domnívala jsem se, že má hruď ulitou z kovu, protože jsem ho vídala jen oblečeného v brnění. Usmívá se na mě a zpod naleštěné helmy svítí tmavě hnědé oči. Hustý hnědý vous má úhledně zastřižený.

„Ano, můj pane,“ odpovím způsobně. „Zase jedete pryč?“

„Mám důležitou práci,“ odpoví. „Tušíš jakou?“

Zavrtím hlavou.

„Kdo je naším úhlavním nepřítelem?“

To je lehké. „Zlá královna.“

„Máš pravdu. A já si přeju mít ji ve své moci. Ale kdo je naším druhým největším nepřítelem a jejím manželem?“

„Spící král,“ odpovím.

Otec se rozesměje. „Tak jim říkáš? Zlá královna a spící král? Dobrá. Jsi velmi chytrá mladá dáma.“ Podívám se na Isabelu, co ona na to. Podle ní jsem totiž hloupá. Otec pokračuje: „A kdo si myslíš, že byl zrazen, chycen, jak jsem předpovídal, a přivezen do Londýna jako zajatec?“

„Spící král?“

„Přesně tak,“ přisvědčí. „Spolu se svými muži ho povezu ulicemi města do Toweru, kde navěky zůstane naším vězněm.“

Vzhlédnu k němu, ale neodvážím se promluvit.

„Co je?“

„Můžu jet taky?“

Otec se rozesměje. „Jsi statečný mrňousek. Měla ses narodit jako kluk. Kdepak, nejde to. Ale až bude sedět ve věži, mohla by ses na něho někdy podívat okénkem ve dveřích, abys viděla, že se ho už nemusíš nikdy bát. Mám krále ve svých rukou a bez něj je jeho choť bezmocná.“

„Ale v tom případě budou v Londýně králové dva,“ podotkne Isabela a předstoupí. Chce být zajímavá a ukázat, jak je přemýšlivá.

Otec zavrtí hlavou. „Kdepak, jenom jeden. Vládne pouze Eduard. Ten, jehož jsem dosadil na trůn. Právo je na jeho straně. Ostatně tuhle bitvu jsme vyhráli.“

„Jak ho povezete?“ zeptá se matka. „Ulice budou plné zvědavců.“

„V poutech,“ odpoví stručně otec. „Posadíme ho na koně, ale kotníky bude mít svázané provazem protaženým pod koňským břichem. Provinil se vůči novému králi i vůči mně. A všichni ho takhle uvidí.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Jen jedna bude královnou