Copyright © Soheir Khashoggi, 1996

Translation © Pavla Kubaláková, 2006

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Ukážka z elektronickej knihy

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu Mirage

přeložila Pavla Kubaláková

Redakční úprava Draha Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2006

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-609-4 (ePub)

ISBN 978-80-7466-610-0 (mobi)

„Jedna ze vzácných knih o ženách ze Středního východu, která je čtivá, provokativní a vede nás k zamyšlení.“

Jean Sasson, autorka románu Princezna

Kniha je věnována mým drahým dcerám Samize, Naele, Faridě a Haně. Bez vás bych ji nikdy nenapsala. Děkuji za to, že jste byly tak skvělé, milující a především, že jste tak trpělivě čekaly…

Věnuji ji také památce na mou matku, Samihu, a sestru Samiru, která mě inspirovala, abych napsala o zvláštním poutu mezi ženami z různých míst a časů – a o lásce, která trvá po celý život i déle.

Poděkování

Ráda bych vyzvedla práci Lillian Africano, díky které mohla kniha vzniknout. Její motivace i zájem a zejména znalost arabského světa nesmírně přispěly k tomu, aby se dílo zdařilo. Děkuji, Lillian – byla skutečně radost s tebou pracovat.

Dále jsem vděčná mé skvělé rodině: Adnanovi, za to, jaký je fantastický velký bratr, ochránce i přítel; bratrovi Adilovi za podporu i lásku; bratrovi Essamovi za povzbuzení a nadšení; bratrovi Amrovi za bezvadný smysl pro humor; sestře Assii za lásku a péči. Mám velké štěstí, že jste při mně.

Díky všem mým přátelům.

Cením si Barryho za jeho podporu a přátelství.

Jsem vděčná mému agentovi Sterlingu Lordovi, který mi pomohl uskutečnit můj sen. A také mé editorce Natalii Aponte, která mě podporovala a vedla.

Nakonec bych ráda poděkovala mé drahé švagrové Layle Khashoggi za první čtení a za krásný úvodní citát.

Vrať mi mé staré nadšení,

vrať mi touhu a vzrušení,

sny a mladické blouznění.

Vyměň hrst hořkých pilulek za

fata morgánu, co vábí do dálek.

Z POVÍDKY GIROLAMO, DETTO IL FIORENTINO

OD WILLIAMA WETMOREA

Na horizontu života se obraz vždy svůdně chvěje.

Je plný příslibů lásky, radosti a naplnění, i klidu a míru. Musíš se k němu blížit pozvolna,

protože je křehký jako fata morgána.

LAYLA K.

Prolog

Al-Remal,

konec 60. let

Kam Amiře paměť sahala, Laila byla její hrdinka, více starší sestra než přítelkyně. Laila jí dávala přednost před svými vrstevníky. Trávily spolu hodně času a Malik býval s nimi.

Možná do sebe byli Malik s Lailou zamilovaní už tehdy – byla to láska, o jaké se píše v knihách, láska, kterou předurčily hvězdy. Laile zjevně nevadilo, že Malik byl o dva roky mladší než ona. Jenže Malik byl už jako dítě mnohem vyspělejší než jeho kamarádi.

Za nějaký čas po svatbě začala Laila znovu vyhledávat Amiřinu společnost. Když se poprvé u kamarádky objevila, vítězoslavně se zasmála a sdělila jí: „Manžel si myslí, že jsem dnes u matky.“

„A nerozzlobí se, až zjistí, že jsi mu lhala?“ zeptala se Amira; byla si dobře vědoma, jak silná omezení platí pro vdané ženy.

„Asi ano.“ Laila si zívla, jako by jí to bylo fuk.

Amira se podivila: „A proč jsi mu neřekla, že jdeš k nám? Naši rodiče jsou přátelé, a i tvůj muž by jistě uznal...“

„Amiro,“ povzdechla si Laila. „Nebuď jak malá. Manželka rychle zjistí, že lež manžela mnohdy těší víc než pravda. Konečně proč bych Mahmoudovi říkala, že jsem tady – nebo jinde –, když mnohem raději věří, že jsem navštívila matku?“

Amira se mračila, ale její kamarádka se smutně usmála. „To mu mám taky říct, když za mnou přijde do postele, že hýká jak starý osel a stejně mi i smrdí? Nebo je lepší předstírat, že jsem jeho pozorností poctěná, přestože je nechutná?“

Amira nedovedla odpovědět.

Přestože se ženy halily do závojů a od mužů je většinou oddělovaly silné stěny, o sexu se v el-Remalu hovořilo otevřeně i před dětmi. Ale přesto se to, co Laila o manželském životě právě povídala, zdálo Amiře nepřirozené a hříšné. Nepříjemně se jí dotklo, že je to další věc, ve které musí žena svého manžela plně poslechnout.

Dva roky po svatbě Lailin muž spadl z koně a zůstal do půl těla ochrnutý. Laila navenek bědovala a naříkala, jak se na manželku sluší, ale v soukromí jeho nemohoucnost přivítala. Znamenalo to konec nepříjemných manželských povinností. Na druhé straně se dříve mohutný a zdravý muž rázem změnil na ukňouraného starce, který vyžadoval neustálou péči a pozornost manželky.

Když Malik rok poté přijel na prázdniny ze střední školy Victoria College v Káhiře, exkluzivní internátní instituce v britském stylu, Laila využívala Amiru jako prostředníka, aby se s ním mohla tajně stýkat. Amira věděla, že správné by bylo odmítnout; přestože si jako děti spolu hrávaly, neměla by se Laila stýkat s žádným mužem bez vědomí manžela. Ale co je na tom špatného? Laila byla ráda, že Malik i před maturitou jezdí domů na každý víkend.

Pak se situace náhle změnila a Laila byla stále více uzavřená a nikam nechodila. Jednou ráno ji Amira navštívila, aby ji trochu rozptýlila. Kupodivu ji nepřivítala sestřenice, ale velmi nepříjemná služka, která ji chladně požádala, ať už nikdy Lailino jméno v tomto domě nevyslovuje. Víc se Amira nedověděla, proto se zeptala doma u večeře, co se se sestřenicí stalo.

„Ona umřela?“ zeptala se nejistě.

Její otec zrudl vzteky a zahřímal: „Je to horší, než kdyby zemřela! I když na to taky dojde. Ta ženština“ – ani nevyslovil její jméno – „bude mít dítě. Ale ne manželovo! Zostudila a zneuctila celou rodinu! Pro takovou existuje jediný správný trest!“

Trest za takový hřích je smrt.

Studio, ve kterém Barry Manning nahrával svůj program – rádio show, v níž se má objevit jako host Jenna Sorrelová, přestože ji z principu nenávidí – se nacházelo v rekonstruovaném skladišti na Commercial Street nad bostonským přístavištěm. Jenna v tom bloku nebyla celá léta a moc ji překvapilo, jak ho zvelebili.

Vystoupila z taxíku a pohled na renovované staré budovy ji okouzlil tak, že si sotva všimla modrého auta, které ji pomalu míjelo, stejně jako zrzavého chlapíka, co si ji s nezájmem přeměřil a otočil se jinam.

Udělala tři kroky po chodníku, než si uvědomila, že ho už jednou viděla – ten den ráno, poblíž jejího oblíbeného knihkupectví na Newbury Street – a že si ji měřil stejně přezíravým pohledem.

Instinkt jí napovídal, že má utíkat. Obrátila se zpátky k taxíku, otevřela dveře a zaváhala.

„Něco jste si zapomněla, madam?“ Mladý Haiťan zvedl pohled od záznamové knihy.

„Ne, ne, jenom jsem si myslela, že ano.“ Znělo to hloupě. Ano, chová se jako blázen, pomyslela si. Modré auto pomalu ujíždělo ulicí.

Jenna zažila časy, kdy jí strach z pronásledování připadal stejně přirozený jako to, že jí a spí. Ale to už je dávno pryč, nic se nestalo tolik let. Už dávno se nebojí neznámých mužů na zastávce autobusu a žen, které jako naschvál chodí stejným směrem jako ona. Netrápí ji pohled do zpětného zrcátka na auto, které je v něm příliš dlouho.

Až do dneška se jí dařilo na strach zapomenout.

Byla si na devadesát devět procent jistá, že je to ten chlap od knihkupectví. A kdyby ano? Boston není zas tak velký. Je klidně možné, že se tatáž osoba objeví ráno na Newbury Street a odpoledne na Commercial Street. Ale stejně…

Na rohu modrý vůz odbočil a zmizel jí z očí.

Jenna stála a ještě chvíli zírala na roh, pak se několikrát zhluboka nadechla. Zapomeň na to, poručila si, nic to nebylo. Za patnáct let se nic nestalo, nic se nestane ani teď.

Vešla do budovy. U mahagonového stolu seděl člen ochranky. Jenně blesklo hlavou, že by ho mohla požádat, aby se podíval po zrzkovi. Nech toho. Uklidni se.

Podepsala se do knihy hostů. „Jdu na show Barryho Manninga. Přišel už pan Pierce?“

Strážný přejel očima stránku v knize. „Pierce? Ne, nevidím ho tu.“

Sakra. Jenna doufala, že tu bude Brad, aby jí pomohl zbavit se trémy – už teď cítila, že má žaludek jako na vodě – ale asi se na ni pořád zlobí. Nebo jí chce nenápadně připomenout, jaké to je být sama.

„On ale nemá vystupovat v tom pořadu, že ne?“ ujistil se strážný.

„Ne. Je to jen... přítel. Kdyby se objevil, řeknete mu, prosím, kde mě najde? Kam vlastně mám jít?“

„Do třetího patra. Přímo u výtahu.“ Strážný ji doprovodil k výtahu a zmáčkl tlačítko.

Manningovo studio bylo kupodivu celkem malé, pár přítomných bylo zabraných do práce. Konečně si jí všimla žena se sluchátky pověšenými na krku jako stetoskop a představila se jako Courteney Cornmeyerová, produkční. „Jsme moc rádi, že jste přišla,“ přivítala ji srdečně. Pak dodala trochu méně přesvědčivě: „Nedávno jsem četla vaši knihu.“

Zavedla Jennu do zelené kabinky. „Tady si můžete upravit make-up,“ řekla a ukázala na toaletní stolek se zrcadlem. „Pokud si to nerozmyslíte a nechcete, aby vám pomohla Angela. Je fakt dobrá.“

„Ne! Ne, děkuju,“ dodala Jenna chvatně, aby neurazila. Profesionální vizážista by byl dobrý, ale Jenna si nepřála, aby jí někdo zblízka studoval obličej, který tolik let skrývá.

„Jak si přejete,“ neprotestovala slečna Cornmeyerová. „Klidně se upravte, za chvilku jsem tu i s Barrym.“

Sotva za ní zaklaply dveře, Jenna se uvelebila v polstrovaném křesle, vytáhla ze své obrovské kabely kosmetický kufřík a pohlédla na sebe do trojdílného zrcadla. Nejprve si vykartáčovala husté kaštanové vlasy. Bože, zase jí odrůstají kořínky. Bude se muset jít nechat nabarvit.

Dělat ze sebe někoho jiného je těžké, pomyslela si jako už tisíckrát. Neustále se musí kontrolovat. Hlídat odrůstající vlasy, nezapomenout zelené kontaktní čočky, které maskují hnědé oči. A lhát.

Jenna si nejistou rukou nanesla podkladový krém. Manningovo show je sice rozhlasový program, ale zároveň jsou ve studiu diváci a silné reflektory. Nevědomky si rukou zajela na dlouhou jizvu kolem obočí a druhou u linie vlasů na čele. Plastický chirurg odvedl vynikající práci, ale Jenna si dobře pamatuje, jak vypadala, stejně jako má v myšlenkách muže, který se jí pokusil zničit nejen obličej, ale i život.

Když dodala olivové pleti dokonalý podklad, použila skořicovou růž a hnědé oční stíny. Namalovala si ještě řasy a nakonec nalíčila rty.

Jenna měla štěstí, vždycky vypadala moc dobře a zub času se na ní ještě nepodepsal – bude jí čtyřicet, ale lidé jí hádají nejvýš pětatřicet. Teď ještě pudr, konturka a pár tahů korektorem, a bude vypadat na třicet. Výborně.

Založila si ruce na prsou, pak je položila na kolena a poťukávala si prsty. Při čekání jí vyschlo v krku a žaludek se svíral trémou. Je to jen kvůli vystoupení? Nebo proto, že se pohádala s Bradem? Anebo se bojí, protože se jí zdálo, že ji někdo sleduje?

Jenna se zvedla, uhladila si béžovou kašmírovou sukni a vyšla na chodbu. Málem se srazila s Courteney Cornmeyerovou, za kterou kráčel malý podsaditý chlapík se zarudlou pokožkou. Jennu napadlo, že možná jí moc mrkve anebo chodí do špatného solárka.

„Doktorka Sorrelová? Jsem Barry Manning.“ Podal jí ruku. Zároveň si ji změřil šedozelenýma očima – pohledem, který u většiny mužů mívá sexuální podtext, ale u něho jí připadal neutrální, nebo spíš vyjadřoval profesionální zájem. „Co říkáš, C. C.? Náš vážený host je expertka na zneužívání žen, odhaluje zlo v srdcích zákeřných chlapů, a přitom je zmalovaná jako šlapka.“

Jenom díky výraznému hlasu Barry nepůsobil jako komická figurka. Zarudlý kulatý obličej měl jako červený lampion a neměřil víc než metr šedesát osm – o dva centimetry míň než Jenna. Ani se nemohla urazit, protože svůj úsudek pronesl suverénně a autoritativně.

„Copak muži ve vaší show nepoužívají make-up, pane Manningu?“ zeptala se s úsměvem.

„Jistě, já taky. Vlastně si nepamatuju chlapa, který by odmítl maskérku. Pamatuješ, C. C., na toho prezidenta Pekelných andělů? Ani on si nestěžoval. Tuším, že se moc nemyje, možná má náš make-up pořád na sobě.“

„Vsadím se, že jemu jste neřekl, že vypadá jako šlapka.“

Manning se strojeně zasmál. „Podívejme, netýkavka.“

„Pět minut,“ hlásila Courteney. „Budu v kabince.“

„Co mě čeká teď?“ optala se Jenna Manninga. Zvedal se jí žaludek. „Nepotřebuju vědět ještě něco? Jsem v rádiu poprvé.“

„A co v televizi?“

„Nikdy.“

„Aha, panna! Promiňte. Je to jen obrazné pojmenování. Vážně, o nic nejde. C. C. nás odpočítá, pak se rozsvítí červené světlo. Představím vás, zeptám se vás na vaši knihu, zodpovíte pár otázek, já přidám nějaký komentář, bude to za vámi, než se vzpamatujete. Ve studiu je čtyřicet diváků. Představte si, že jste na večírku. Seznamujete se s lidmi, oni se vás vyptávají, co děláte, a vy odpovídáte. Není na to třeba žádné školení.“

Jenna se zhluboka nadechla. „Tak jo. Jdeme na to.“

„Ne tak hrrr! Máme ještě pět minut – to je v naší branži věčnost, když máte mluvit o ničem. Dovolte mi jednu otázku. Co dělá krásná ženská jako vy v mé show? Proč nejste u Donahuea nebo někoho citlivějšího? Nebo dokonce u Larryho Kinga?“ Manning se usmíval, nepochybně si byl vědom své pověsti, že své hosty pěkně griluje, hlavně ty, kteří si to podle něho zaslouží.

„Znáte rčení, že není třeba kázat těm, co jsou vaší víry?“ zeptala se. „V poslední době jsem měla pocit, že to dělám. Měla jsem přednášku na sympoziu na Harvardu – byli tam samí psychologové, psychiatři, sociální pracovníci – všichni předem věděli, o čem budu mluvit, a vlastně měli jen tu a tam nějakou stručnou připomínku. Ale vy běžíte na sto stanicích…“

„Na sto šesti.“

„… a většina z nich jsou docela konzervativní stanice. Vaši posluchači nikdy neslyšeli to, co jim chci povědět, a třeba s tím ani nebudou souhlasit. Možná někoho přesvědčím, možná že ne, ale rozhodně nebudu mluvit k lidem, kteří se mnou na sto procent souhlasí. Proto jsem přijala vaše pozvání – přestože jsem se rozmýšlela.“

Manning si ji pátravě prohlížel. Nakonec pravil: „Máte pěkný hlas. V rádiu byste se uplatnila. Ale slyším slabý přízvuk.“

„Ano, narodila jsem se v Egyptě. Vyrůstala jsem hlavně ve Francii. Vdala jsem se tam a velmi brzy ovdověla.“ Samé lži, ale tak často opakované, že už jí zněly jako pravda. „Sem jsem přijela před patnácti lety.“ V tom nelhala.

„Minuta,“ hlásila Courteney.

Barry Manning viditelně ožil, byl jako boxer před zápasem. „Jdeme na to, doktorko, změníme svět.“ Popadl ji pod paží a jeho obličej se rozzářil jako skutečný lampion.

V jednom měl Barry pravdu; skončili dříve, než si Jenna uvědomila, co dělá. Připadala si jako na zkoušce na vysoké škole. Nečekané otázky ji měly zaskočit, neměla nikdy dost času na odpověď, nedostala se k hlubším myšlenkám.

Všechno ji mátlo – nevěděla, co má čekat, ale předpokládala, že půjde na nějaké jeviště. Ve skutečnosti seděli s Manningem v zasklené kabince u stolu se třemi počítači. V podobné seděla Courteney s technikem u zařízení, které Jenně připadalo jako část kosmické lodi.

Diváci seděli na kovových židlích v několika řadách kousek od vysílací kabinky. Jenna hledala Brada. Nebyl tam. Někdo jí připnul maličký mikrofon. Ozvala se Barryho znělka. Diváci zatleskali a Manning se hrnul do kabinky. Po několika poznámkách představil Jennu jako „doktorku Jennu Sorrelovou, známou psycholožku a autorku bestselleru“. Pak následoval reklamní blok.

Mezitím Jennu posadil k počítači a ukázal jí seznam volajících posluchačů, kteří si přejí klást jí otázky. „Mám nejlepší spojovatelku v oboru,“ pochlubil se. „Umí oddělit zrno od plev. Vybíráme si plevy.“

Jenna se podivila, jak může být tak cynický, ale on to nevnímal.

„OK. Připravena?“

„Ano.“

Courteney mrkla na Barryho a ten s knihou v ruce znovu představil doktorku Sorrelovou, autorku bestselleru Uvězněná srdce: Zavržené ženy.

Jenna se chystala protestovat, že její knihu čtou jen lidé z oboru, že to není opravdový bestseller, ale Manning na ni vypálil první otázku: „Tak o čem je vaše kniha, doktorko Sorrelová? O dominantních mužích nebo ženách? O zneužívání žen muži?“

„Do jisté míry – také jsem napsala hodně článků na toto téma. Ale Uvězněná srdce jsou hlavně o otázkách, které tak často slýcháme: Proč zneužívané ženy od mužů, kteří je trýzní, prostě neodejdou? Proč neutečou k rodině nebo přátelům? Nebo do útulku? To jsou klíčová témata, protože odpovědi nejsou jednoduché. Často slyším, že týrané ženy se považují za méněcenné a neuvědomují si svou skutečnou pozici. Stydí se a z různých důvodů situaci neřeší celá léta. Jistě v tom hraje svou roli strach, protože víme, že i ženy, které od muže utečou, jsou často opětovně napadány.“

„Aha. Na něco bych se rád zeptal, doktorko. Na první pohled jste velmi přitažlivá žena – nevadí, že to říkám?“

„Vůbec ne.“ Už na mě šije boudu, pomyslela si Jenna.

„Velmi přitažlivá. Přesto na obálce vaší knihy ani uvnitř nenajdeme žádnou vaši fotografii. Není to trochu neobvyklé?“

„Možná ano.“ Nikdy nedovolí, aby uveřejnili její fotku. Nechce ani do televize, ani aby ji natáčeli na video. Barry to zjistil, ale nemůže vědět proč. Nebo ano?

„Jste snad feministka? Lidem by podle vás nemělo záležet na tom, jak žena vypadá?“

„Vlastně se jen nerada fotografuji. Řekněme, že je to taková malá fobie. Ne že bych kvůli tomu musela k psychiatrovi,“ usmála se, jako by se svěřila s malým tajemstvím.

Manning se zasmál. „Můžete se léčit sama, ne?“

„Přirozeně.“ Zase lže.

Když následovaly otázky obecenstva a volajících posluchačů, cítila se lépe. Poslechla si Barryho minulou show, přesto se jí zdálo, že odpovídá příliš rychle, je to povrchní, není čas na podrobnější rozbor a Barry se snaží být co nejstručnější.

Samozřejmě nikoho ani nenapadlo zeptat se na skutečné poselství její knížky. Každý chtěl mluvit o tom, co zajímá jeho – o potratech, o Madonně, o tom, co stojí v bibli, a dokonce o nějaké fotbalistce, co kope za střední školu v New Jersey.

Růžolící prošedivělý pán z obecenstva oblečený jako na golfové hřiště se vyjádřil: „Jak víte, je tu teď mnoho povyku kvůli sexuálnímu obtěžování žen v armádě, a přitom ty ženské zároveň protestujou, že je neposíláme do bojových akcí. Ale když půjdou do boje a padnou do zajetí, beztak je nepřítel sexuálně zneužije. Neříkají si o to tak trochu? A není to stejné, když si stěžují na zneužívání doma?“

Jenna odpověděla: „O armádě toho moc nevím, takže bych se k ženám v bojových akcích raději nevyjadřovala. Ale podívejme se na vaši logiku. Všichni vojáci v boji riskují život. Znamená to, že by neměli protestovat, když je někdo doma ze zálohy střelí do zad? A když protestují, znamená to, že je nemáme pouštět do bojových akcí?“

Barry: „Přesto musíte uznat, že některé feministické požadavky jsou trochu nepřiměřené.“

Jenna: „To si nemyslím.“

Posluchač na telefonu s jižanským přízvukem: „Můj strýc měl přítelkyni, žili spolu, víte, a ona ho navedla, ať se nechá pojistit. No, a pak ho ve spánku ubodala k smrti. Když ji zavřeli, tvrdila, že ji týral. No, měla pár modřin. A představte si, že skončila s podmínkou! To se vám zdá v pořádku?“

Jenna: „Neznám fakta, těžko to můžu posoudit lépe než porota. Ale přestože je pro mě těžké ospravedlnit násilí jako odpověď na násilí, ráda bych poukázala na to, že jsme ignorovali velmi dlouho přímo epidemii případů týraných žen, takže jistě to nespasíme tím, že napravíme jedinou křivdu.“

Vysílání se chýlilo ke konci. Jenna se cítila jako na bitevním poli. Musela reagovat rychle – úder a protiúder, prudký a zřejmý. Přesto měla pocit, že vyhrává, přinejmenším vycítila, že diváci ve studiu jsou na její straně.

Když se Gary z Dubuque („Nebo je to Dubuque v Gary?“ jak vtipkoval Manning) zeptal: „Jste Američanka?“ diváci se ošívali.

„Nenarodila jsem se v Americe,“ odpověděla Jenna. „Ale občanství jsem získala před několika lety.“ Taková snůška přesvědčivých lží, pomyslela si.

„Dává vám to snad právo říkat rodilým Američanům, jak mají žít?“ rozčiloval se volající. Diváci nesouhlasně mručeli.

„Nejsem si vědoma, že bych někomu přikazovala, jak má žít.“

„Teda, proč nejdete do Ruska, nebo kam to patříte…“

Barry Manning ho vypnul. „Vrať se do Gary, Dubuque.“ Diváci se pochechtávali.

Získala si je, přestože to nebyli vědci a vědkyně, na jaké je zvyklá, kteří jí vždy zdvořile tleskali a pak se věnovali dalšímu příspěvku.

Zamyšleně mlčeli, když Jenna poukázala na další zvláštní případy: „Děvčátka v afrických zemích stále podstupují strašné násilí ve jménu sexuální čistoty. Miliony žen bojují proti útlaku ve fundamentalistických národech. A i u nás, v Americe, násilí na ženách narůstá do hrozivých rozměrů.“

Přesto Jenna nebyla spokojená. Jako by nemohla posluchačům přiblížit, jak se cítila; jako by sama přešla proud řeky a oni vyčkávali na břehu a neslyšeli její volání.

Na konci vysílání dostala poslední otázku od nějaké studentky: „Doktorko Sorrelová, stala jste se někdy sama obětí násilí, o kterém hovoříte a píšete?“

Čekala, že se jí na to někdo zeptá, předem si připravila odpověď. Jenže už byla unavená, proto ji to zaskočilo. Dokonce ji napadlo, že by se konečně mohla podělit o kruté zážitky, zbavit se dlouholetého břemene předstírání.

Proč ne? říkala si. Jednoduše by před mnoha svědky řekla pravdu, kdo je a proč sem přišla, proč je tolik dlouhých kilometrů od domova.

Zvolila nacvičenou odpověď: „Raději bych se nevěnovala svému vlastnímu životopisu. Mám svou praxi a setkávám se s dostatečným počtem pacientů. Je pro ně lepší, když probírám jejich případy a neidentifikuji je s vlastními zkušenostmi.“

Podívala se na mladou ženu z publika a viděla na ní, že jí to nestačí.

„Řeknu vám jen tolik,“ pokračovala tišeji. „V některých nejbohatších zemích na světě jsem viděla věci, na vlastní oči, zažila na vlastní kůži…“ Zarazila se. Co jim může povědět? Jaké je to být zahalená černým závojem? Ztratit vlastní identitu v útlém věku? Přijít o matku, která se nedokáže smířit s podřadnou pozicí druhořadé manželky? Bezmocně přihlížet, jak déšť kamení ubíjí poslední jiskřičku života její nejlepší kamarádky? Kamarádky, která se provinila tím, že milovala jiného, než kterého jí určil svět mužů v jejím okolí? Ne – nemůže jim to vylíčit. Ne. Nic jim neřekne.

Jenna cítila, že jí tečou slzy. „Víte,“ vydechla, „všichni jsme byli svědky věcí, hrozných věcí, které nás poznamenaly, ať už v našem vlastním životě, nebo v životě našich sousedů. Denně čteme v novinách o strašlivých případech násilí, každý večer je vidíme v televizi. Ale musím vám povědět, že něco jiného je na takové hrůzy se dívat a něco jiného je cítit je na vlastní kůži, prožít je vlastním srdcem.

Koniec ukážky

Table of Contents

Poděkování

Prolog

PRVNÍ ČÁST

DRUHÁ ČÁST

ČÁST TŘETÍ

ČÁST ČTVRTÁ

ČÁST PÁTÁ

ČÁST ŠESTÁ

ČÁST SEDMÁ