Copyright © Karandon Entertainment Pty Ltd 2005

Translation copyright © Jan Mrlík 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Ukážka z elektronickej knihy

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu HELL ISLAND,

vydaného nakladatelstvím Karandon Entertainment Pty Ltd

přeložil Jan Mrlík

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-615-5 (ePub)

ISBN 978-80-7466-616-2 (mobi)

PROLOG

POSLEDNÍ VOJÁK

Poručík Rick „Čepelka“ Haynes, vyděšený, poraněný a bez munice, vrávoral úzkým průchodem. Z prostřeleného levého stehna mu crčela krev a obličej měl pokrytý změtí škrábanců.

Ztěžka supěl a lapal po dechu, přesto utíkal dál. Zůstal sám, z celé jednotky námořní pěchoty zbýval naživu jenom on.

Dobře slyšel, že jsou mu v patách.

Mručeli a vrčeli.

Drželi se v jeho stopě a doháněli ho.

Věděli, že jim neunikne – nepochybně už zjistili, že mu nezbylo žádné střelivo, že nedokáže navázat spojení se základnou a že už nemá žádné druhy ve zbrani.

Průchod, jímž prchal, byl dlouhý a přímý jako podle pravítka, široký sotva natolik, aby nemusel postupovat bokem. Stěny průchodu byly z šedivé oceli prošpikované řádkami nýtů – právě takové bývají chodbičky na válečných lodích a vojenských plavidlech vůbec.

Haynes jen pomrkával, jak na něho útočily nápory kruté bolesti. Právě dorazil k vodotěsným dveřím, jimiž se dalo odbočit z chodby, kterou prchal. Nemotorně se jimi protáhl a ocitl se v soukromé kajutě. Chvatně sáhl po těžkých ocelových dveřích a zabouchl je za sebou.

Dveře zapadly do zárubně a zraněný rychle roztočil kolo ovládající zámek.

Snad jen vteřinu nato se dveře zatřásly, jak na ně z druhé strany někdo zuřivě dorážel.

Haynes měl tvář zmáčenou potem. Zhluboka oddychoval a byl nesmírně vděčný za tu krátkou chvíli úlevy.

Dobře viděl, co provedli s ostatními chlapy z jednotky, a byl z toho pořád do hloubi duše otřesený.

Žádný voják si nezasluhuje zemřít takovým způsobem, tělo žádného z nich by nemělo být takhle znesvěceno. To, co udělali jeho mužům, překračovalo všechny meze bezohlednosti a krutosti.

Zároveň bylo třeba uznat, že to, jak systematicky přemohli oddíl šesti stovek příslušníků americké námořní pěchoty, jehož býval příslušníkem, působilo z taktického hlediska brilantně a akce protivníka se tak ukázaly jako naprosto zničující.

Při útěku z hangárové paluby Haynese v jednu chvíli napadlo, že by měl sám skoncovat se svým životem dřív, než ho dopadnou. Teď, když mu nezbyl ani jediný náboj, už to udělat nemohl.

Vylekalo ho zlostné zavrčení.

Zaznělo odněkud zblízka. Z temného prostoru v protější části kajuty, v níž se skrýval.

Haynes vyskočil a podíval se tím směrem. Spatřil jakousi postavu, která se vynořila ze tmy – temného chlupatého tvora velikosti člověka, který však ječel silným, vysoko položeným hlasem, jaký by se dal přirovnat ke křiku nepříčetného šimpanze. Jenomže tohle nebyl šimpanz.

Tvor se rozběhl a plnou silou se vrhl proti vojákovi, takže ho narazil zády na stěnu kajuty. Haynesova hlava tvrdě dopadla na ocelové křídlo dveří – otřes ho napůl ochromil a zbavil možnosti pohybu, ale bohužel ho neomráčil.

Haynes se bezvládně sesunul na podlahu a přitom tvora pozoroval, jak z pochvy vytahuje útočný nůž K-Bar s dlouhou lesklou čepelí. V té chvíli si nejvíc ze všeho přál, aby ho náraz na dveře zcela knokautoval, protože pak by nemusel vnímat, co s ním ten tvor bude dělat dál…

Smrtelný křik Čepelky Haynese se nesl chladnými útrobami letadlové lodi.

Neslyšela ho ani jediná spřátelená duše.

Tahle letadlová loď se nalézala uprostřed Pacifiku, na sta mil od nejbližší pevné země. Byla připoutaná u přístaviště staré základny, která za druhé světové války sloužila k doplňování pohonných hmot; byla vybudovaná na břehu malého ostrůvku, jenž záhadně zmizel ze všech map krátce poté, co Američané v roce 1943 porazili jeho japonskou posádku.

Kdysi byl znám jako Grantův ostrov a ležel zhruba tisíc kilometrů jižně od Beringovy úžiny a od nejbližšího sousedního ostrůvku jej dělilo pět set kilometrů vodní pláně. Za války se ostrov stal svědkem urputných bojů, když jej – hlavně kvůli velmi cenné letištní dráze – Američané za cenu velkých obětí dobývali na japonské posádce tvořené snad samými sebevrahy.

Kvůli nebývale tvrdému a zuřivému boji a vysokým ztrátám, které zde Američané utrpěli, dostal Grantův ostrov od vojáků námořní pěchoty jiné jméno.

Mariňáci mu říkali Pekelný ostrov.

PRVNÍ ÚTOK

PEKELNÝ OSTROV

15.00 HODIN

1. SRPNA 2005

VZDUŠNÝ PROSTOR NAD TICHÝM OCEÁNEM

15.00 HODIN, 1. SRPNA 2005

Oblohou se řítil zlomyslně vyhlížející letoun, pohybující se maximální dosažitelnou rychlostí.

Byl to upravený nákladní stroj Hercules, známý pod označením MC-130 Combat Talon, který si jako dopravní prostředek zvolily jednotky zvláštních sil USA.

Tento Combat Talon se držel vysoko, velmi vysoko, jako by se snažil vyhnout dosahu radarů operujících na úrovni mořské hladiny. To bylo dost zvláštní, protože tam dole nebylo vůbec nic – podle mapy téhle části Pacifiku se nejbližší atol nacházel 500 kilometrů na východ.

Zarachotila zadní nakládací rampa letounu a vzápětí se z ní v rychlém sledu vrhlo do vzduchu několik desítek drobných postaviček, které se rozptýlily za prudce stoupajícím strojem.

Skupina čtyřiceti parašutistů se řítila k zemi. Muži byli vybaveni výstrojí pro seskok z velké výšky – na tvářích měli dýchací masky a na sobě černé tlakové kombinézy. Zorientovali svůj pád k zemi tak, že se řítili dolů hlavami napřed, maskami rozráželi vzduch jako lidské oštěpy a svištěli dolů volným pádem, jak odpovídalo plánovanému průběhu mise.

Ten předpokládal provedení klasického výškového seskoku s pozdním otevřením padáku, známým pod zkratkou HALO (high-altitude, low-opening). To člověk vyskočí z letadla letícího ve výšce nějakých deseti či jedenácti kilometrů, padá dolů jako kámen a potom, nebezpečně nízko nad zemí, pád zbrzdí otevřením padáku přesně nad vymezenou zónou seskoku.

Bylo však zvláštní, že čtyřicet elitních vojáků, kteří dnes padali z nebe, bylo možné rozčlenit do zřetelně vymezených podskupin po deseti mužích, které jako by se snažily zůstat do určité míry navzájem izolované.

Ve skutečnosti se opravdu jednalo o čtyři odlišné týmy.

Špičkové týmy. Ty nejlepší z nejlepších, jaké bylo možné vyštrachat v celých ozbrojených silách Spojených států.

Jeden tvořili vybraní vojáci z 82. výsadkové divize.

Druhý představovala jednotka SEAL.

Další byl tým Delta, jehož muži se jako vždy chovali odtažitě a tajnůstkářsky.

V poslední skupince se snášeli k zemi příslušníci jednotky bojového průzkumu námořní pěchoty.

Vnořili se do vrstvy mraků tvořené hustou pokrývkou tmavé bouřkové oblačnosti a dál padali oslepující mlhou.

Po bezmála minutovém pádu mračny vystřelili z jejich dolní hladiny a ocitli se přímo v prudké bouři – liják jim šlehal do průzorů masek a černé mraky visely nízko nad rozbouřeným oceánem, jehož divoká hladina běsnila ohromnými, chaoticky se valícími a lámajícími vlnami.

I navzdory prudkému dešti zahlédli konečně hluboko pod sebou svůj cíl – drobný ostrov, spíš ostrůvek, který se od jisté doby nevyskytoval na žádných mapách; u jeho přístaviště kotvila opuštěná letadlová loď.

Peklo už na ně čekalo.

Pozici velitele skupiny vojáků námořní pěchoty zastával kapitán Shane M. Schofield s volacím znakem „Strašák“.

Pod dýchací maskou skrýval Schofield drsnou zjizvenou tvář rámovanou černými vlasy. Přes modré oči se mu shora dolů táhla dvojice strašlivých jizev, přes každé oko jedna – byly památkou na jednu nevydařenou misi a staly se také inspirací pro jeho válečné jméno. Když se pohyboval po zemi, skrýval oči za speciálními antireflexními celozorníkovými brýlemi.

Schofield byl tichý, vždy soustředěný, ale bylo-li třeba, i smrtelně nebezpečný a mezi příslušníky námořní pěchoty se těšil výjimečné pověsti. Účastnil se několika operací, které stále patřily mezi utajované, ale u námořní pěchoty – stejně jako v kterékoli dost početné skupině lidí – bují rozmanité klevety a kolují „zaručené“ zprávy. Někdo vždycky zná někoho jiného, kdo byl u toho, nebo viděl lékařskou zprávu anebo likvidoval následky takové tajné akce.

Schofielda se týkala řada rozmanitých pověstí, které občas zněly natolik nehorázně, že to prostě nemohla být pravda.

Tvrdilo se například, že se připletl do obrovské bitvy špičkových jednotek zastupujících armády několika zemí, která se prý strhla v Antarktidě a při níž mělo dojít ke krvavé a brutální konfrontaci Američanů s jednotkami z armád dvou amerických spojenců – Francie a Velké Británie.

Nebo že Schofield údajně zachránil prezidenta USA při pokusu o vojenský převrat, k němuž došlo na odlehlé letecké základně USAF. Strašák býval vojenským pilotem a během té nanejvýš kritické situace prý vyletěl s experimentálním raketoplánem na nízkou oběžnou dráhu kolem Země, kde se střetl s nepřátelským raketoplánem, zničil jej a pak se vrátil na zem, aby zachránil prezidenta.

Nic z toho se pochopitelně nedalo prokázat, takže Schofieldovy skutky se staly předmětem legend a vojenských zkazek – ovšem Strašákovi podřízení si byli až příliš dobře vědomi toho, že se i v těchto legendách musí skrývat nějaké pravdivé jádro.

Je třeba říct, že jednu věc o Schofieldovi věděli určitě: po dlouhé pauze, vlastně nucené čtyřměsíční dovolené, a po opětovném nástupu do služby byla tohle jeho první ostrá mise. Pokud šlo o tu nařízenou dovolenou, tentokrát někdo skutečně viděl Schofieldovu lékařskou zprávu a o tom, co v ní stálo, už věděli všichni jeho muži.

Znali pochopitelně i důvod, proč dostal rozkaz setrvat čtyři měsíce mimo službu.

Během poslední mise byl Schofield vystaven krajnímu psychickému vypětí. Při akci byl nepřítelem zajat jeden z jeho podřízených – žena, jež mu byla nejbližší a kterou miloval. A tu jeho nepřátelé popravili. Dokonce se povídalo, že v dalším průběhu akce se dostal Strašák až na konec svých psychických sil a chtěl spáchat sebevraždu.

A to byla příčina, kvůli níž dnes příslušníci jeho týmu neměli ke svému veliteli tak bezmeznou důvěru, jak by bylo zapotřebí.

Bude schopen tuto misi zvládnout? ptali se v duchu. Nepodobá se Strašák náhodou až příliš časované bombě, jíž odtikává čas do exploze? Co když se z něho stal magor, který se složí při prvních náznacích potíží?

To všechno měli teprve zjistit.

Schofield padal k zemi jako střela. Připomněl si krátkou poradu před akcí, která se odehrávala toho dne ráno.

Cílem jejich mise byl Pekelný ostrov.

I když to vlastně nebylo tak úplně přesné.

Jejich specifickým cílem byla dosluhující mateřská letadlová loď USS Nimitz, nesoucí klasifikační znak CVN-68, vyvázaná u přístaviště Pekelného ostrova.

S touhle velkou starou letadlovou lodí byl určitý problém: krátce nato, co doplula k odlehlému ostrůvku, aby tam naložila nějaký speciální náklad, přivalila se na ostrov ze severu ničivá tsunami a velení ztratilo s Nimitzem veškerý kontakt.

Tato nejstarší z dvanácti amerických letadlových lodí třídy Nimitz byla na poslední plavbě do domovského přístavu, kde měla být vyřazena ze služby, a na její palubě se nacházela jenom nejnutnější posádka pěti stovek mužů, ačkoli normálně na ní sloužilo šest tisíc vojáků a námořníků. Na minimum byla zredukována i námořní bojová skupina, v jejímž čele dosud Nimitz působil a která vedle samotné mateřské letadlové lodi za běžného stavu zahrnovala hejno torpédoborců, ponorek, zásobovacích plavidel a fregat, jež ji pravidelně doprovázely při plavbách po světových oceánech – z celé skupiny zůstaly jen dva křižníky.

Ani s těmito dvěma doprovodnými loděmi a komunikačním centrem ostrova nebylo možné navázat spojení.

Nečekaná ničivá vlna bohužel nebyla jediným nepříznivým faktorem, který zde sehrál svou roli. O den dříve byla zaznamenána severokorejská jaderná ponorka, která připlouvala z Beringova moře. Její přesnou polohu v současné době nikdo neznal, ale to, že se vůbec vyskytovala v této části oceánu, bylo nanejvýš podezřelé.

Zkrátka to všechno byla jedna velká záhada.

Schofieldovi však připadalo stejně podezřelé i to, že se vedle jeho skupiny účastnily akce též operační tým z 82. divize, jednotka SEAL a skupina mužů ze speciálních jednotek Delta.

To bylo něco naprosto výjimečného. K mísení a spojování zvláštních operačních jednotek zatím nikdy nedocházelo. Každá taková elitní jednotka měla své zvláštnosti a odlišné přístupy k řešení různých situací, jaké mohou v průběhu mise nastat, takže by mohlo snadno dojít k tomu, že by si navzájem překážely. Zkrátka nic podobného se zatím nikdy neuskutečnilo.

Když si člověk tohle všechno dá dohromady, dumal Schofield, podezřele to zavání nějakým pitomým cvičením.

Ovšem až na jednu věc.

Všichni byli vyzbrojeni ostrým střelivem.

Padali směrem k ostrovu volným pádem a z husté oblačné přikrývky vylétli maximální dosažitelnou rychlostí.

Pod sebou spatřili nekonečný Tichý oceán, který se rozléval do všech stran a na jehož povrchu byl vidět jediný záchytný bod – drobný kousek suché země zvaný Pekelný ostrov.

U jeho západního břehu spočíval na hladině obrovský obdélníkový předmět šedivé barvy – USS Nimitz. Nepříliš daleko od lodi se na břehu ostrova nalézala palebná stanoviště mohutných děl, chránících ostrov od jihu a východu. Na severovýchodním výběžku ostrova viděli jakousi horu, která připomínala malou sopku.

Schofieldovi v uchu ožilo sluchátko: „Všichni velitelé týmů, tady Delta Šest. Míříme k východnímu břehu ostrova a odtud budeme postupovat k lodi. Vaše místo dopadu je stanoveno na letové palubě: parašutisté na přídi, SEAL ve střední části a mariňáci na zádi.“

Schofield se zašklebil. Čili platí to, co nám bylo řečeno při brífinku, pomyslel si.

Tohle bylo pro Deltu typické. Většinou se chovali jako pitomí cirkusoví koně. Byli to skvělí vojáci, to jistě, ale do jednoho se drali hlavně za slávou. Šli si za svým bez ohledu na to, s kým zrovna spolupracovali – a že dnes měli tu čest s třemi nejlepšími speciálními jednotkami na světě; bez ohledu na to zcela samozřejmě předpokládali, že jsou to oni, kdo má v akci velení.

„Veliteli Delta, rozumím,“ ozval se hlas velitele jednotky SEAL.

„Pochopil jsem, Delto Šest,“ odpověděl velitel jednotky výsadkářů.

Schofield mlčel.

Velitel jednotky Delta se ozval znovu: „Námořní pěchoto Šest? Strašáku? Rozuměl jsi?“

Schofield si vzdychl. „Taky jsem byl před akcí na brífinku, Delto Šest. A pokud jsem si stačil všimnout, nemám žádné problémy s krátkodobou pamětí. Znám plán mise.“

„Tenhle přístup si nech od cesty, Strašáku,“ odpověděl velitel týmu Delta. Jmenoval se Hugh Gordon, takže jeho volací znak byl pochopitelně „Flash“. „My všichni jsme tady v jednom týmu.“

„Cože? Ve tvém týmu?“ opáčil Schofield. „Měl bych připomínku: co kdybys neporušoval rádiové mlčení, dokud nám nebudeš chtít říct něco důležitého? Strašák, konec.“

Nebyla to slova jen tak do větru, naopak. Dokonce i kódovaný rádiový signál s proměnnou frekvencí bylo už možné zachytit, takže když člověk do vysílačky něco řekl, musel počítat s tím, že ho může poslouchat někdo nezvaný.

Ještě horší bylo, že nový francouzský rádiový dekodér Signet-5 – který Francouzi prodali do Ruska, Íránu, Severní Koreje, Sýrie a dalších počestných a bezúhonných států světa – byl zkonstruován speciálně za tím účelem, aby vyhledával a lokalizoval americké taktické vysílačky AN/PRC-119, jejichž signál dokázal bez obtíží zachytit. Právě tyto vysílačky v nynější akci používaly všechny čtyři týmy. Ještě nikoho nenapadlo zeptat se Francouzů, proč vyvinuli lokalizátor, jehož jediným posláním bylo vyhledávat a sledovat americké taktické vysílačky.

Schofield přepnul přístroj na soukromý kanál své jednotky. „Mariňáci, vypněte taktické vysílačky. Nechte je pouze v příjmovém režimu. Kdybyste chtěli mluvit se mnou, použijte krátkovlnný kanál UHF.“

Několik jeho podřízených poněkud zaváhalo, než rozkaz splnili, ale poslechli všichni. Přepnuli vysílačky trvale na příjem.

Čtyři houfky parašutistů padaly bouřkou dolů k moři a mířily k obrysu letadlové lodi Nimitz. Teprve zhruba tři sta metrů nad lodí trhli za šňůry a nad hlavami jim rozkvetly vrchlíky padáků.

Jejich bleskový pád se prudce zbrzdil a dál se už pozvolna snášeli směrem k plavidlu. Tým Delta přistál na samotném ostrově, zatímco zbývající tři družstva lehce a elegantně dopadla na letovou palubu mateřské letadlové lodi na předem určených místech – na přídi, na prostředku a na zádi – se zbraněmi v rukou.

Právě dorazili do Pekla.

Palubu zaléval prudký déšť.

Příslušníci Schofieldovy jednotky přistávali jeden po druhém a odepínali si padáky ještě dřív, než se dotkly paluby. Vrchlíky nabraly vítr a padáky odlétly. Deset vojáků námořní pěchoty stálo v urputně šlehajícím dešti na letové palubě s automaty MP-7 namířenými proti možnému nepříteli.

Postupně si strhávali dýchací masky a pozorně se rozhlíželi po palubě.

Také Schofield si stáhl masku z obličeje a nasadil si značkové stříbrné celozorníkové brýle, za nimiž skrýval zjizvené oči. Obhlížel situaci, do níž jeho jednotka přistála.

Celá letová paluba byla opuštěná.

S výjimkou zbývajících dvou jednotek nebylo na rozlehlé ploše paluby živé duše. Na vzletové dráze stálo zaparkovaných několik letounů, vesměs Tomcaty a Hornety, a jedna zavalitá helikoptéra Ch-53 Super Stallion.

Na všech strojích byly vidět hvězdicovité krvavé šplíchance a stejné skvrny pokrývaly i palubu, ale nikde neleželo žádné tělo. Ani jediné.

„Břitvo,“ oslovil Schofield svou zástupkyni. „Co si o tom myslíš?“

„Co že si myslím?“ ozvala se statná příslušnice námořní pěchoty, která stála po jeho pravici. „Myslím, že se tu něco pěkně pokurvilo. Měla jsem v plánu, že tenhle víkend budu od rána do večera koukat na DVD s Davidem Hasselhofem. A o tu radost koukat na ‚Hoffa‘ se nenechám připravit.“

Ve skutečnosti se jmenovala Gena Newmanová, u námořní pěchoty měla hodnost střeleckého poddůstojníka a její volací znak zněl „Břitva“. Nechybělo jí moc do sto devadesáti centimetrů, měla hladce vyholenou hlavu a impozantní robustní postavu; její volací znak vyjadřoval přesně to, jaká byla – ostrá jako břitva. Opravdu zvláštní, nepřehlédnutelná osobnost, z níž mateřské pudy rozhodně nevyzařovaly. Byla nezdolná, přímočará a naprosto oddaná svému poslání; provázela Schofielda už při mnoha misích, včetně těch, které nedopadly dobře. Byla zřejmě nejlepším střeleckým poddůstojníkem v celé námořní pěchotě. Jednou dokonce dostala nabídku, aby se ujala velení vlastní jednotky mimo podřízenost Schofieldovi. Podívala se veliteli námořní pěchoty do očí a odpověděla: „Zůstanu se Strašákem, pane.“

Břitva si prohlížela krvavé cákance na nejbližším letounu. „Víš, tohle smrdí od samého začátku. Nejde mi do hlavy, proč jsme tu s Déčky, paragány a těmi slizkými maníky ze SEAL. Radši bych kolem sebe měla jen šermíře.“

Slovem šermíři označovala příslušníky námořní pěchoty, a to podle šavle, která patřila k jejich úplné slavnostní uniformě.

„Mariňáci,“ křikl Schofield, „jdeme k věži. Pohyb.“

Rozběhli se přes deštěm bičovanou palubu, překonali širokou vzletovou plochu a zastavili se u paty velitelské věže. Tam zjistili, že na vstupních dveřích ulpívá spousta krve a jsou zjizvené bezpočtem zástřelů. Visely v zárubních našikmo, protože panty chyběly; někdo je zřejmě odpálil trhavinou.

Schofield zvedl hlavu a podíval se na vršek velitelské věže. Viděl, že všechny antény a radarové odražeče jsou zničené nebo odlomené. Hlavní anténní stožár byl přeražený uprostřed a ležel horním koncem opřený o střechu věže. Zdálo se, že ho někdo odstřelil pancéřovkou.

„Co se to tady proboha stalo?“ zeptal se potichu jeden ze Schofieldových mariňáků. Harold „Hulk“ Hogan byl mohutný chlapík se širokými rameny a robustní šíjí hráče amerického fotbalu.

„Tohle přece nenadělala tsunami,“ přidal se seržant Paulo „Pancho“ Sanchez. Byl starší, měl vyšší hodnost než Hulk a byl to mazaný lišák se sklonem k sarkastickému vyjadřování. „Tsunami tě nestřelí do palice.“

Do sluchátek jim zazněl hlas velitele družstva SEAL: „Všem jednotkám, tady Aligátor. Pravoboční výtah číslo jedna je mimo provoz. Jdeme po schodech, sestupujeme do hlavního hangáru pod letovou palubou.“

„Tady Kondor,“ ozval se velitel parašutistů. „Máme tu na odpalovacím stanovišti raket moře-vzduch na přídi známky ostrého boje. Mraky krve, ale ani jedno tělo…“

„Tady Delta Šest. Jsme na ostrově. Prozatím není nic vidět…“

Schofield žádnou zprávu nevyslal.

„Pane,“ oslovil ho Sanchez. „Vy nezavoláte?“

„Ne.“

Sanchez si vyměnil krátký pohled se sousedním vojákem, dlouhánem řečeným Bigfoot. Sanchez byl jedním z těch příslušníků družstva, kteří pochybovali o Schofieldově duševním stavu a jeho způsobilosti velet v akci.

„Ani ostatním nedáte vědět, kde jsme?“

„Ne.“

„Ale co když…“

„Seržante,“ přerušil ho Schofield ostře, „chtěl jste od svého předešlého velitele, aby vám všechno podrobně vysvětloval?“

„Ne, pane.“

„Tak s tím teď nezačínejte. Soustřeďte se na úkol, který máte při této akci, ano?“

Sanchez si skousl ret a přikývl. „Ano, pane.“

„Dobrá. Jestli už nikdo nemá nic, co by chtěl říct, pojďme do té věže. A fofrem.“

Vyvrátili poničené ocelové dveře a vnikli do temného nitra velitelské věže letadlové lodi.

Svižně vystupovali po celé sérii úzkých žebříků, jež tvořily jakousi páteř velitelské věže. Na příčlích opět nacházeli spoustu krve.

Stále však nenarazili na žádná těla.

Schofieldův tým dorazil na můstek, přesněji do středního ze tří zasklených podlaží velitelské věže.

Odtud se jim nabízel úžasný výhled na celou letovou palubu dole – ovšem skrz okna, která už nebyla způsobilá sloužit svému původnímu účelu.

Prakticky všechna okna po celém obvodu můstku včetně těch vedoucích na letovou palubu byla proděravělá náhodně vedenou palbou. Po zbytcích skel, které se nevysypaly z rámů, se klikatily zasychající pramínky krve. Podlahu pokrývaly stovky vystřílených nábojnic. Leželo tam i několik zbraní, hlavně pušky M-16 a několik automatů M-4 Colt Commando, což byla obdoba pušky M-16, ale s kratší hlavní, kterou používají zvláštní jednotky ozbrojených sil na celém světě.

Břitva vedla část družstva ještě o patro výš, do nejhořejší části velitelského můstku. O několik minut později byli zpátky.

„Vypadá to tam na chlup stejně,“ hlásila. „Kýble krve, žádná těla. Všechna okna roztřískaná a vystřílená munice na zemi, že by to mohlo zajímat leckterou zbrojovku. Tady se opravdu hodně střílelo, Strašáku.“

„Ano, střílelo, ale pak tu ještě někdo trochu uklízel.“

Jak se rozhlížel kolem, zaujala ho jedna ze zbraní M-4 pohozených na podlaze.

Sebral ji a bedlivě zbraň zkoumal.

Na první pohled vypadala jako každá jiná puška M-4, ale nebyla úplně shodná se standardním modelem. Oproti němu byla nepatrně upravená.

Lučík spouště byl poněkud zvětšený, jako by se tam měl vejít větší ukazováček, aby mohl pohodlně obsluhovat spoušť.

„Co to sakra je?“ podivil se Hulk, který si toho malého rozdílu také všiml. „Nějaká superpuška?“

„Strašáku,“ ozvala se Břitva, která obhlédla můstek a teď přistoupila ke svému veliteli. „Většina těch krvavých fleků vypadá jako stopa po zranění kulkou. Ale některé jsou jiné. Ta krev se zdá… no… hustší. Jako krev z arterií. Jako by těm padlým někdo uřízl celou ruku nebo nohu.“

Sluchátko ve Schofieldově uchu zachrastilo.

„Všem jednotkám, tady Aligátor. Tým SEAL dorazil na hlavní hangárovou palubu a – kurva drát – měli byste to vidět, chlapi. Určitě nejsme první bojový tým, který se sem dostal. A ti hoši, co tu byli před námi, dopadli opravdu hodně špatně. Mám záběry nejméně dvou set párů rukou, které tu dole někdo narovnal pěkně na hromadu.“

Sanchez zašeptal: „Opravdu teď říkal…?“

Aligátor jako by něco takového očekával. „Ano, slyšeli jste mě dobře. Ruce. Lidské ruce. Někdo je odřezal a narovnal na velkou hromadu. Proboha, do čeho jsme to vlezli, chlapi?“

Zatímco ostatní mariňáci s hrůzou poslouchali děsivé Aligátorovo hlášení, Schofield s Břitvou odešli na velitelské stanoviště situované ve vnitřní části můstku. I to bylo z velké části poničeno, ale ne úplně.

„Břitvo, zkontroluj rozvody elektřiny, všechny okruhy, i vnější. Já se podívám po letových rozkazech.“

Břitva se posadila k nepoškozené počítačové konzoli a Schofield přistoupil k pracovišti kapitána lodi. Na velitelský sejf přilepil kousek nízkoexpanzní plastické trhaviny C-2.

Ozval se tlumený výbuch a Strašák měl v následující chvíli v rukou posledních čtrnáct letových rozkazů, které velitel lodi obdržel od Tichomořského velitelství v Pearl Harboru.

Většinou se jednalo o rutinní úkoly, jaké se daly předpokládat u zcela běžné plavby, při níž se Nimitz přesouval z Indického oceánu na Havaj a zastavil se v přístavech v Singapuru a na Filipínách.

Až před deseti dny.

Nimitz dostal rozkaz odplout k japonskému ostrovu Okinawa a tam vyzvednout tři roty námořní pěchoty, celkem přibližně šest stovek mužů.

Pak měl přepravit tyto tři roty mariňáků – ne ovšem špičkových průzkumných jednotek, ale spíš běžného mužstva – napříč severním Pacifikem a vysadit je na souřadnicích, o nichž Schofield věděl, že vyznačují zeměpisnou polohu Pekelného ostrova.

Po vysazení námořní pěchoty měla loď tento rozkaz:

VYZVEDNOUT Z MÍSTA VĚDECKÝ TÝM DARPA:

KNOX, MALCOM C. RYAN, HARPER R.

PENNEBAKER, ZACHARY B. HOGAN, SHANE M.

JOHNSON, SIMON W. LIEBMANN, BEN C.

HENDRICKS, JAMES F.

VŠICHNI JMENOVANÍ JSOU PROVĚŘENI NA STUPEŇ „PŘÍSNĚ TAJNÉ“. S SEBOU POVEZOU NÁKLAD, S NÍMŽ SE POSÁDKA LODI NIMITZ NESMÍ OBEZNÁMIT.

Vida. Takže Nimitz poslali na ostrov, aby zde vysadil slušně početnou jednotku námořní pěchoty a nalodil nějaké vědce, kteří tu pracovali.

Znovu ho napadlo, že celá akce nese charakteristické známky cvičení – jednotka námořní pěchoty je vysazena na tajný ostrov, na němž působili vědci z DARPA.

Zkratka DARPA označuje instituci zvanou Defense Advanced Research Projects Agency, Agenturu pro výzkum pokročilých obranných projektů čili organizaci zaměstnávající výjimečně nadané vědce, kteří vyvíjejí nejmodernější zbraňové systémy pro americké ozbrojené síly. Když se vzalo jako fakt, že vynalezli internet a technologii stealth, začalo se povídat, že lidé z DARPA se zaměřili na vývoj ultrapevného a lehkého moderního brnění, a stále se omílaly zvěsti o konstrukci termonukleární zbraně čtvrté generace označované kódem Supernova, což měla být nejmocnější zatím vyvinutá jaderná zbraň.

Koniec ukážky

Table of Contents

PROLOG POSLEDNÍ VOJÁK

PRVNÍ ÚTOK