Copyright © Wilbur Smith, 1970

Translation © Michal Švejda, 2004

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Ukážka z elektronickej knihy

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu GOLD MINE

přeložil Michal Švejda

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Zbyněk Janáček

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, v edici Klokan, 2004

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-618-6 (ePub)

ISBN 978-80-7466-619-3 (mobi)

Wilbur Smith v Alpressu

Egyptská tetralogie

Řeka bohů

Řeka bohů II.

Řeka bohů III. – Čaroděj

Řeka bohů IV. – Vnitřní oko

Sága Courtneyů

Dravec

Monzun

Modrý horizont

Triumf slunce

Na život a na smrt

Hromobití

Ptačí vodopády

Pobřeží v plamenech

Síla meče

Běsnění

Zlatá liška

Čas zemřít

Kopí osudu

Sága Balantyneů

Říše kamenného sokola

Tvrdší než diamant

Andělé pláčí

Leopard loví v temnotách

Triumf slunce

Samostatné romány

Diamantová cesta

Volání na ďábla

Lovci diamantů

Posel slunce

Orel v oblacích

Nenasytný jako moře

Běsnící spravedlnost

Píseň slonů

Zlatokopové

Oko tygra

Nářek vlků

Šelma

Bludný kruh

Tuto knihu věnuji své manželce

MOKHINISO,

královně mého srdce,

bez jejíž lásky a povzbuzování

bych ji možná nikdy nenapsal.

STAVENÍ KRYTÉ DOŠKY a bez oken postavil Daniel Armstrong svýma vlastníma rukama z hrubě opracovaného pískovce. Zbudoval ho už téměř před deseti lety v době, kdy ještě pracoval jako mladší strážce zvěře u správy národního parku. Později budovu přeměnili na sklad cenných trofejí.

Johnny Nzou zasunul klíč do masivního visacího zámku a otevřel dvojité dveře z přitesaných kmenů teaku. Johnny byl vrchní strážce národního parku v Chiwewe. Kdysi dávno začínal jako Danielův stopař a nosil mu zbraně. Mladého a bystrého příslušníka kmene Matabele naučil Daniel při světle táborových ohňů číst, psát a mluvit plynně anglicky.

Daniel také půjčil Johnnymu peníze na zaplacení prvního semestru dálkového studia na Jihoafrické univerzitě, na které mnohem později získal titul bakaláře přírodních věd. Dva mladíci, jeden černý a druhý bílý, hlídali často pěšky nebo na kolech rozlehlé území národního parku spolu. Jejich přátelství utvrzené v divočině nevybledlo ani po následných letech odloučení.

Daniel nahlédl do zšeřelého interiéru skladiště a tiše hvízdl.

„Sakra, hochu, ty ses činil za tu dobu, co jsem byl pryč.“

Materiál v hodnotě několika set tisíc dolarů byl naskládán až do výše stropních trámů.

Johnny Nzou pohlédl do Danielovy tváře a přivřenýma očima hledal v přítelově výrazu náznak výčitky. Byla to spíše bezděčná reakce, protože Johnny věděl, že Daniel je spojenec, který celému problému rozumí dokonce lépe než on sám. Ale záležitost nesla tak emotivní náboj, že se stalo Johnnyho druhou přirozeností očekávat odpor a nepřátelství.

Daniel se obrátil k svému kameramanovi. „Nešlo by to tady nasvítit? Chtěl bych pár dobrých záběrů interiéru.“ .

Kameraman s těžkou baterií, zavěšenou u pasu, nemotorně vykročil dopředu a zapnul ruční obloukový reflektor. Vysokou hromadu trofejí zaplavilo ostré modrobílé světlo.

„Jocku, chci abys šel za námi, jak budeme se strážcem procházet skladiště,“ instruoval kameramana Daniel. Muž přikývl a popošel blíž; prvotřídní videorekordér Sony mu balancoval na rameni. Jockovi bylo kolem pětatřiceti. Měl na sobě pouze krátké khaki kalhoty a na nohou otevřené sandály, a přesto se jeho snědý hrudník leskl potem. V horkém údolí řeky Zambezi to bylo normální. Kožený řemínek mu v zátylku držel pohromadě dlouhé vlasy. Vypadal spíš jako rocková hvězda, ale velkou kameru ovládal mistrovsky.

„Teď vás, šéfe,“ řekl a pomalu sjížděl kamerou z neurovnané hromady sloních klů na Danielovu ruku, která poplácávala elegantní křivku lesklého klu. Skončil plným záběrem Daniela.

Nebyl to samotný doktorát biologie ani jeho knihy a přednášky, co z Daniela udělalo mluvčího africké ekologie a mezinárodně uznávanou autoritu. Měl navíc zdravý vzhled člověka pohybujícího se v přírodě a osobní kouzlo, které se tak dobře vyjímalo na televizní obrazovce. Svou roli sehrál také hluboký sugestivní hlas. Jeho přízvuk si podržel dostatek sandhurstských podtónů, které změkčovaly plochou nemelodickou výslovnost samohlásek koloniální angličtiny. Jeho otec býval během druhé světové války štábním důstojníkem gardového pluku. Sloužil v severní Africe pod velením Wawella a Montgomeryho a po válce odešel do Rhodesie pěstovat tabák. Daniel se narodil v Africe, ale studia dokončil v Anglii na univerzitě v Sandhurstu. Když se pak s diplomem vrátil domů do Rhodesie, nastoupil u správy národního parku.

„Slonovina,“ řekl Daniel a pohlédl do kamery. „Od času faraonů jedna z nejkrásnějších a nejvíce ceněných přírodních substancí. Stala se slávou afrických slonů a jejich strašným prokletím.“

Daniel se začal procházet mezi hromadami uložených klů a Johnny Nzou ho následoval. „Dva tisíce let člověk lovil slony, aby získal toto živé bílé zlato, a přesto ještě před pouhými deseti lety žilo na africkém kontinentu víc než dva milióny slonů. Jejich populace se zdála být nevyčerpatelným zdrojem – majetkem, který byl chráněn a přiměřeně využíván – a pak se něco zvrtlo, záležitosti začaly fungovat tragicky špatně. Jen za posledních deset let byl vybit téměř celý milión těchto úžasných zvířat. Lze jen těžko pochopit, jak se něco takového mohlo stát. My jsme nyní zde proto, abychom zjistili, proč se situace vyvinula tak zle a jak by se ohrožená populace afrických slonů dala zachránit před úplným koncem.“

Pohlédl na Johnnyho. „Dnes je tu se mnou pan Johnny Nzou, vrchní strážce národního parku Chiwewe, jeden z nové generace afrických ochránců přírody. Čirou náhodou jméno Nzou znamená v nářečí shona slon. Ale Johnny Nzou je pan Slon více než pouhým jménem. Jako strážce v Chiwewe odpovídá za největší a nejzdravější sloní stáda, jaká ještě najdete v africké divočině. Řekněte nám, pane Nzou, kolik klů zde v této místnosti národního parku Chiwewe skladujete?“

„V současné době tu bude necelých pět set klů – čtyři sta osmdesát šest, abych byl přesný – s průměrnou váhou sedm kilogramů na kus.“

„Na mezinárodním trhu se slonovina platí třemi sty dolary za kilogram,“ skočil mu Daniel do řeči, „takže zde je uloženo dobře přes milión dolarů. Odkud se všechny ty kly vzaly?“

„Ano. Některé z nich byly získány sběrem; kly zvířat, která byla nalezena v parku mrtvá. Část byla zabavena strážci parku pytlákům, ale velká většina klů pochází z probírek, které naše oddělení musí provádět.“

Na konci skladiště se oba muži na chvíli zastavili a obrátili se ke kameře. „K programu snižování stavů se vrátíme později. Nejdříve nám Johnny povězte něco víc o aktivitě pytláků v Chiwewe. Jak zlé je to s nimi tady?“

„Situace se zhoršuje den ode dne.“ Johnny smutně zakroutil hlavou. „Sloni v Tanzanii, Keni a Zambii jsou vybiti a profesionálové obracejí svoji pozornost na naše zdravá stáda zde, níže na jihu. Přicházejí ze Zambie na druhém břehu řeky Zambezi, jsou organizovaní a lépe vyzbrojení než my. Střílejí a zabíjejí – slony, nosorožce a také lidi. Byli jsme donuceni postupovat stejně. Když narazíme na bandu pytláků, začínáme střílet první.“

„To vše kvůli tomuto...“ Danielova ruka spočinula na nejbližší kupě klů. Některé z nich byly téměř rovné; dlouhé a tenké připomínaly jehlice na pletení. Jiné, zahnuté, zase vzbuzovaly představu obrovského napnutého luku. Konce jedněch, ostré jako hroty kopí, kontrastovaly s tupým zakončením druhých, krátkých a silných. Byla zde celá paleta barevných tónů: od perlově lesklých až po máslově alabastrové odstíny. Ale také s tmavými skvrnami od přírodních šťáv; mnohé z nich poznamenané jizvami a opotřebované stářím.

Většina uskladněné slonoviny kdysi patřila samicím nebo nedospělým zvířatům. Velikost několika párů nepřesáhla dokonce délku lidského předloktí – ty nosili nejmladší sloni. Velkých zakřivených kusů, královských klů starých samců, byste našli ještě méně.

Daniel položil ruku na jeden takový s výrazem, který nebyl určen pouze pro kameru. Znovu pocítil plnou tíhu melancholie, která ho před časem dohnala k tomu, aby začal psát o mizející staré Africe a destrukci jejího kouzelného království zvířat.

„Úžasná a moudrá zvířata byla redukována na toto,“ jeho hlas přešel v šepot. „I když se to zdá neodvratné, nemůžeme nevidět současnou tragickou povahu změn, které zachvátily tento světadíl. Africký slon je symbolem této země. Jestli umírá slon, neumírá s ním i Afrika?“

Byl naprosto upřímný a kamera to zaznamenala věrně. Tato upřímnost byla také nejsilnějším argumentem pro enormní zájem o jeho televizní programy po celém světě.

Daniel se s nemalým úsilím vytrhl ze svého zanícení a obrátil zpět k Johnnymu Nzou. „Řekněte nám, strážce, je osud slonů opravdu zpečetěn? Kolik těchto nádherných zvířat máte v Zimbabwe a kolik z toho jich žije v parku Chiwewe?“

„Počet slonů žijících v Zimbabwe se odhaduje na dvaapadesát tisíc. Stavy v našem parku známe mnohem přesněji. Před pouhými třemi měsíci se nám podařilo provést vzdušný průzkum sponzorovaný Mezinárodním svazem pro ochranu přírody. Celé území parku bylo vyfotografováno a ze snímků s vysokou rozlišovací schopností byla zvířata spočítána.“

„Takže kolik?“ zeptal se Daniel.

„V samotném Chiwewe osmnáct tisíc kusů.“

„To je velká populace blížící se třetině všech zbývajících zvířat v zemi – a celá žije na této malé rozloze.“ Daniel zvedl obočí. „V ovzduší všeobecných chmur a pesimismu, které dnes převládají, musí být pro vás tento fakt velkou vzpruhou.“

Johnny Nzou se zamračil. „Právě naopak, doktore Armstrongu, tyto počty nám nedávají spát.“

„Mohl byste nám to blíže vysvětlit prosím?“

„Je to jednoduché, doktore. Prostě nemůžeme uživit tolik slonů. Podle našich odhadů by ideální počet zvířat pro celou Zimbabwe neměl přesáhnout třicet tisíc. Jediné zvíře spotřebuje denně až tunu zelené hmoty. Aby se sloni nasytili, vyvracejí z kořenů stromy, které rostly stovky let. Poradí si dokonce i s takovými velikány, kteří mají průměr kmene čtyři stopy.“

„Co se stane, když necháte mohutná stáda růst bez omezení?“

„Velice jednoduchá představa. V krátkém čase přemění tento park v údolí prachu; a až k tomu dojde, celá populace slonů zajde. Nebude nic – žádné stromy, žádný park, žádní sloni.“

Daniel povzbudivě přikývl. Až bude film sestříhávat, zařadí do tohoto místa sérii snímků, které získal před nedávnem v keňském parku Amboseli. Byly na nich zachyceny úděsné obrazy zkázy: holá červená zem a mrtvé černé stromy. Zbavené kůry a listí zvedaly své nahé ruce větví k tvrdé modři afrického nebe a kolem ležely mršiny velkých zvířat podobné odhozeným koženým pytlům – následek hladu a řádění pytláků.

„Znáte řešení, Johnny?“ zeptal se Daniel tiše.

„Ano, ale bohužel velmi drastické.“

„Ukážete nám, oč jde?“ Johnny Nzou pokrčil rameny. „Není to nic pěkného na pohled, ale proč ne. Můžete se stát svědky toho, co musí být uděláno.“

Daniel byl vzhůru dvacet minut před východem slunce. Zvyk, který si vypěstoval zde v údolí, z něj nevyprchal ani po mnoha letech strávených ve velkoměstech mimo Afriku. Nepodepsala se na něm ani mnohá rána prožitá v severnějších oblastech zeměkoule a střídání časových zón při častých letech mezi světadíly. Zásluhu na jeho přetrvávání měly ovšem i roky strašné lesní války v Rhodesii, když byl povolán ke službě v bezpečnostních silách.

Pro Daniela představoval rozbřesk nejúžasnější část dne a v tomto údolí to platilo dvojnásobně. Vysoukal se ze spacího pytle a sáhl pro boty. Spal i s ostatními muži plně oblečený na zemi sežehnuté sluncem. Uprostřed kruhu ležících postav doutnaly uhlíky táborového ohně. Nepostavili ani boma, hradbu z trnitých větví, která by je chránila před zvěří, třebaže z nedaleké strže se během noci ozýval pravidelně lví řev a vrčení.

Daniel si zavázal boty a vyklouzl z kruhu spících mužů. Rosa zavěšená jako perly na stoncích travin mu zmáčela kalhoty až po kolena. Došel k vyvýšené skalce při okraji srázu, usedl na hrubý žulový výstupek a zachumlal se do větrovky.

Svítání přicházelo kradmo. Šálivou rychlostí barvilo mráčky nad velkou řekou do pastelových odstínů růžové a šedé a zvedající se ranní mlha pulzovala nad zelenými vodami Zambezi podobná spiritistické ektoplasmě. Na bledém pozadí oblohy se temně rýsovala ranní letka kachen vyrovnaná v přísné formaci s křídly rychle kmitajícími jako čepele nožů.

Docela blízko zařval lev. Náhlý uragán zvuku odezníval v sérii slábnoucích mručivých stenů. Lví volání už slyšel nesčetněkrát, a přece na něj pokaždé působilo stejně. Na světě neexistovalo nic podobného a pro Daniela představoval řev lva pravý hlas Afriky.

Pak na okraji bažiny pod skalkou, kde seděl, zahlédl stín velké kočky. Lev s prověšeným břichem se kolébal ze strany na stranu v rytmu své arogantní chůze. Mohutnou hlavu s černou hřívou nesl nízko u země. Z pootevřené tlamy za černými pysky svítily bílé tesáky. Daniel zvíře nespustil z očí, dokud nezmizelo v houštině příbřežní vegetace. Teprve pak vzdychl radostí, kterou mu podívaná přinesla.

Blízko za ním se ozvaly podezřelé zvuky. Už chtěl vyskočit, když na rameni ucítil čísi ruku. Johnny Nzou se posadil na žulovou plotnu vedle něho a zapálil si cigaretu.

Danielovi se nikdy nepodařilo vymluvit mu ten zlozvyk.

Jako už tolikrát v minulosti seděli v družném tichu a pozorovali, jak čím dál rychleji přichází nový den. Čekali, dokud slunce v nábožném okamžiku nevystrčilo svůj žhavý okraj nad černou masu lesa a změněné světlo neprojasnilo celý svět kolem. Svítil a leskl se jako glazovaný keramický výtvor čerstvě vytažený z vypalovací pece.

„Stopaři dorazili do tábora před deseti minutami. Našli stádo.“ Johnnyho slova přerušila ticho i kouzlo chvíle.

Daniel sebou trhl a pohlédl na něho. „Kolik je jich?“ zeptal se.

„Asi padesát.“ To byl dobrý počet. Těžko by dokázali zpracovat víc, protože v horkém údolí se maso i kůže začínaly rychle kazit. Na druhou stranu by menší počet neospravedlnil nasazení všech těch mužů a drahého vybavení.

„Jsi opravdu rozhodnutý filmovat?“ zeptal se Johnny.

Daniel přikývl. „Pečlivě jsem to uvážil. Pokus utajit celou věc by nebyl fér.“

„Lidé konzumují maso a nosí zvířecí kůže, ale nechtějí vidět, jak to vypadá na jatkách,“ namítl Johnny.

„Tohle je celý komplex citlivých problémů, které se snažíme analyzovat. Lidé mají právo o tom vědět.“

„U jiného bych v tom hledal novinářskou touhu po senzaci,“ poznamenal Johnny a Daniel se zachmuřil.

„Jsi snad jediný člověk, který mi tohle může říct – protože ty víš nejlépe, oč jde.“

„Ano, Danny, já to poznal lépe,“ přitakal Johnny. „Vím, že to nenávidíš stejně jako já, a přesto jsi byl první, kdo mě učil, že je to nezbytné.“

„Dejme se do práce,“ navrhl Daniel rozmrzele. Vstali a šli mlčky zpátky k zaparkovaným nákladním vozům. Tábor už byl na nohou a nad volným ohněm se vařila káva. Střelci balili přikrývky i spací pytle a kontrolovali pušky.

Byli čtyři, dva černí a dva bílí, a ani jednomu z nich nebylo ještě třicet. Nosili jednoduché khaki uniformy se zelenými výložkami na ramenou, a třebaže zacházeli se svými zbraněmi s nedbalou elegancí veteránů, neustále žertovali a bavili se v radostném živém duchu. Černí i bílí spolu vycházeli přátelsky, přestože už dorostli do věku zralého pro boj. Ve válce by pravděpodobně stáli na opačných stranách, napadlo Daniela. Ten zakořeněný pozůstatek hořké minulosti ho nepřestával mást.

Kameraman Jock už byl v pilné práci. Danielovi občas připadalo, že kamera se stala přirozenou součástí jeho těla – něco jako hrb.

„Chystám se ti před kamerou položit pár tvrdých otázek. Mohly by tě trochu nadzvednout,“ varoval Johnnyho Daniel. „My oba známe odpovědi na tyto otázky, ale musíme trochu předstírat, jasné?“

„Tak do toho.“

Johnny vypadal před kamerou dobře. Daniel si to ověřil při prohlížení záběrů z minulého večera. Jednou z radostí práce s novou filmovací technikou byla možnost okamžité kontroly natočeného materiálu. Johnny připomínal Casiuse Claye zamlada, než se z něho stal Mohammed Ali. Byl ale štíhlejší v tváři a jeho stavba kostí byla také jemnější a více fotogenická. Měl působivý živý výraz a barva jeho kůže nebyla tolik tmavá, aby vytvářela nadměrné kontrasty a s nimi i fotografické potíže.

Stáli nad táborovým ohněm a Jock se k nim přiblížil s kamerou.

„Táboříme na březích řeky Zambezi a právě vyšlo slunce. Stopaři narazili nedaleko odtud na stádo padesáti slonů.“ Daniel se obrátil na Johnnyho a ten přikývl. „Strážce, vysvětlil jste mi, že park Chiwewe nemůže uživit tak velký počet těchto obrovských zvířat a že tento rok jich musí být z parku odstraněno nejméně tisíc kusů. Nejen pro dobro ekologie, ale v zájmu prostého přežití zbývajících sloních stád. Jak je hodláte odstranit?“

„Musíme udělat probírku,“ odpověděl Johnny krátce.

„Probírku?“ zeptal se Daniel. To znamená zabít je, ne?“

„Ano. Já a moji lidé je zastřelíme.“

„Všechny? Johnny, vy se dnes chystáte zabít padesát slonů?“

„Musíme postřílet celé stádo.“

„A co mladá slůňata a březí samice? Neušetříte ani jedno zvíře?“

„Musí padnout všechna,“ trval na svém Johnny.

„Ale proč, strážce? Nemůžete je odchytit, uspat a převézt někam jinam?“

„Cena za dopravu zvířete velkého jako slon je zarážející. Velký samec váží šest tun a dospělá samice čtyři. Podívejte na terén v údolí.“ Johnny ukázal na strže, za které by se nemusely stydět ani velehory, na rozlámaná skalnatá návrší a divoký les. „Potřebovali bychom speciální vozidla a cesty, po kterých by se dostala sem a zase zpátky. A i kdyby tohle všechno bylo možné, kam bychom je převezli? Už jsem vám řekl, že máme v Zimbabwe slonů nadbytek. Kam potom máme tato zvířata umístit? Jednoduše pro ně není místo.“

„Takže vy na rozdíl od zemí, které dovolily, aby vlivem pytláků a nerozumné ochranářské politiky přišly o svá sloní stáda, jste v situaci popsané v Hlavě XXII. Vaše ochrana stád fungovala tak dobře, že nyní musíte sami ta nádherná zvířata zabíjet a nechat zmaru.“

„Ne, doktore Armstrongu, my je neponecháme zmaru. Velkou část hodnoty jejich těl zachráníme. Slonovinu, maso, kůže, to vše prodáme a výtěžek se vrátí zpět ochranářům; na boj proti pytlákům a na hlídání našeho parku. Smrt těchto zvířat nebude úplně marná.“

„Ale proč musíte zabíjet matky a děti?“ vyptával se Daniel.

„Nehrajete fér, doktore,“ napadl ho Johnny. „Používáte emotivně zabarveného jazyka bojovníků za práva zvířat. Matky a děti? Proč je raději nenazvete krávami a telaty a nepřipustíte, že kráva sežere stejně jako býk a potřebuje stejně veliký prostor – a telata dospívají velmi rychle.“

„Takže vy myslíte –,“ spustil Daniel, ale Johnny se přes úvodní varování začínal zlobit.

„Počkejte,“ přerušil ho. „Je v tom ještě něco víc. Musíme odstranit celé stádo, protože je naprosto nutné, aby žádné ze zvířat nepřežilo. Sloní stádo je složitá rodina. Téměř všichni jeho členové jsou pokrevně spříznění a stádo má vysoce vyvinutou sociální strukturu. Sloni jsou inteligentní zvířata, asi nejinteligentnější hned po primátech. Rozhodně více inteligentní než kočky nebo psi, nebo dokonce i delfíni. Oni znají – chci říci, že opravdu rozumí...,“ zmlkl a odkašlal si. Jeho vlastní pocity ho přemohly a Daniel ho měl o to raději; nikdy ho neobdivoval víc než v tento okamžik.

„Hrozné na tom je,“ Johnnyho hlas zdrsněl, „že jestliže dovolíme jedinému zvířeti probírku přežít, zavleče svůj děs do jiných stád v parku a pak nastane rychlý rozklad sociálního chování slonů.“

„Není to trochu přitažené za vlasy strážce?“ zeptal se Daniel tiše.

„Vůbec ne. Už k tomu dříve došlo. Po válce se v národním parku Wankie objevil desetitisícový přebytek slonů. V té době jsme věděli velmi málo o technice a následcích masových probírek. Brzy jsme se měli poučit. Naše první neohrabané pokusy téměř úplně rozbily sociální řád ve stádech. Odstřelem starších zvířat jsme zničili zdroje zkušeností a přenosné moudrosti. Zničili jsme jejich migrační návyky, hierarchii a disciplínu ve stádech, dokonce i jejich rozmnožovací zvyky. Jako by téměř chápali, že se na ně řítí pohroma, začali býci krýt sotva dospělé krávy dřív, než byly na svůj úkol připraveny. Podobně jako u lidí je sloní samice zralá pro množení ve věku patnácti až šestnácti let. Po děsivém stresu, který přinesly probírky, býci ve Wankie kryli pubertální krávy staré deset jedenáct let. Výsledkem takových spojení byly zakrslé malé zrůdy.“ Johnny zavrtěl hlavou. „Ne, jediná cesta je vyhubit celé stádo najednou.“

Téměř s úlevou vzhlédl k nebi. Pod narůstajícími kopulemi mraků zaslechli vzdálený zvuk podobný hmyzímu bzukotu.

„Přilétá pátrací letoun,“ vysvětlil tiše a sáhl po mikrofonu rádia.

„Dobré ráno, Sierra Mike. Vidíme vás asi čtyři míle jižně od naší polohy. Dáme vám signál žlutou dýmovnicí.“

Johnny pokynul jednomu ze svých mužů a nad vršky stromů se vznesl hustý, sírově žlutý mrak.

„Roger Parku. Vidím váš kouř. Udejte prosím směr na cíl.“

Johnny se při slově „cíl“ zamračil a v odpovědi zdůraznil alternativní výraz. „Včera večer při západu slunce se stádo pohybovalo na sever k řece asi pět mil jihovýchodně od naší polohy. Je v něm asi padesát zvířat.“

„Díky, Parku. Zavolám znovu, až je najdeme.“

Sledovali, jak letadlo zamířilo na východ. Byla to stará jednomotorová cessna, která sloužila za války v buši jako K-Car – letoun zabiják.

Po patnácti minutách rádio znovu ožilo.

„Haló, Parku. Mám vaše stádo. Padesát kusů osm mil od vaší současné polohy.“

Stádo bylo rozptýleno po obou březích vyschlého řečiště, které se prořezávalo řadou nízkých žulových kopců. Les zde byl zelenější a bujnější, protože kořeny stromů nacházely kolem břehů sezónní řeky dostatek spodní vody. Větve akácií se ohýbaly pod zátěží lusků, které visely šedesát stop nad zemí v chomáčích, s konci hnědými jako sušenky.

Dvě slonice přišly k jednomu z obtěžkaných stromů. Obě byly staré víc než sedmdesát let a ve stádě se těšily matriarchální úctě. Mezi vyzáblými starými matronami s potrhanýma ušima a slzícíma očima existovalo po půl století silné pouto. Byly napůl sestry – následná mláďata téže matky. Starší, odstavená při narození její sestřičky, pomáhala při její výchově stejně pečlivě a něžně, jak by to dokázala starší sestra u lidí. Prošly spolu dlouhým životem a vytěžily z něho moudrost a spoustu cenných zkušeností, kterými obohatily hluboké starověké instinkty dané jim při narození.

Vídaly se během zničujících suchých měsíců v dobách strádání a nemocí. Těšily se spolu radostí blažených dešťů a nadbytku potravy. Znaly všechny tajné úkryty v horách a díry s vodou na poušti. Věděly, kde číhají lovci a kde leží hranice území, ve kterém byly ony i celé stádo v bezpečí. Jedna druhé sloužily jako porodní báby; spolu opouštěly stádo, když přišel čas na některou z nich, a svou přítomností si poskytovaly oporu i v těžkých chvílích porodu. Z novorozených mláďat si navzájem stahovaly plodový vak. Společně je vychovávaly, učily a chránily až do dospělosti.

Dnes už pro ně dny plodnosti dávno minuly, ale starost o stádo a jeho bezpečí zůstávala jejich povinností a hlavním zájmem. Hlavní radostí i starostí se staly mladší slonice a nová mláďata, která nesla díl jejich vlastní krve.

Vypadá poněkud pošetilé přisuzovat hrubým zvířatům lidské emoce jako jsou láska a respekt nebo věřit, že chápou pokrevní příbuznost či kontinuitu svého rodu. Ale nikdo z těch, kdo jednou viděl, jak staré slonice uklidňují zvednutím uší a ostrým křikem rozpustilé potomky nebo pozoroval stádo, které je následuje s bezpodmínečnou poslušností, by nemohl zpochybnit jejich autoritu. Kdo viděl, jak se něžně mazlí chobotem se slůňaty nebo je přenášejí přes příkré a obtížné úseky sloních cest, nedokázal pochybovat o jejich péči. Při ohrožení zatlačily slůňata za sebe a s ušima doširoka roztaženýma vyrážely k jejich obraně, choboty stočené a připravené srazit nepřítele k zemi.

Velcí samci s obrovskými břichy je možná zastínili co do velikosti, ale ne co do chytrosti a zuřivosti. Kly slonů – samců byly delší a mohutnější a někdy vážily více než sto liber. Staré slonice měly kly nepěkné, vřetenovitě tvarované, opotřebované a popraskané. Samice stářím ztrácely původní barvu a pod zjizvenou šedí kůže jim trčely kosti, ale své povinnosti ke stádu plnily vytrvale dál.

Samci drželi s vlastním stádem jen volné společenské vztahy. Když zestárli, dávali přednost rozluce a vytvářeli menší dvou a tříčlenné staromládenecké skupinky. Slonice navštěvovali jen tehdy, když je přivábil opojný pach jejich říje. Staré samice však zůstávaly s ostatními členy stáda a představovaly pevný základ jeho sociální struktury. Těsně svázaná společnost plodných slonic a jejich mláďat plně spoléhala na jejich moudrost a zkušenost při zajišťování každodenních potřeb a boji o přežití.

Obě sestry se v dokonalé shodě přibližovaly ke stromu plnému semenných tobolek. Postavily se z protilehlých stran, opřely čela do hrubé kůry. Kmen, jehož průměr přesahoval čtyři stopy, se zdál pevný jako sloup z mramoru. Nahoře, sto stop nad zemí, vytvářely větve složitou kostru, kterou plody a zeleň listů proměnily v kopuli katedrály vypínající se pyšně k nebi.

Staré slonice s kmenem mezi čely, začaly v jednotném rytmu kývat stromem tam a zpátky. Zpočátku vítězila tuhost kmene; strom dokázal vzdorovat i jejich spojeným silám. Ale slonice pracovaly vytrvale. Tlačily a povolovaly, hned jedna a hned druhá se z opačných stran opíraly o kmen celou váhou. Drobné chvění stoupalo vzhůru do koruny a vysoko nad nimi se začaly třást větvičky, jako by je čechrala čerstvá bríza.

Přetlačovaly se rytmicky dál, dokud se nezačal hýbat i kmen. Nejprve se uvolnil jediný zralý lusk. Padal sto stop a rozbil se o hlavu jedné ze slonic; pevně zavřela slzící oči, ale v úsilí nepolevila. Kmen mezi jejich hlavami se otřásl a začal se kývat. Zpočátku váhavě, ale pak čím dál rychleji. Další tobolka dopadla na zem a pak další a další. Plody pršely jako těžké kapky přicházející bouře.

Mladší zvířata si uvědomila, co se děje, plácala vzrušeně ušima a běžela ke stromu. Plody akácií, bohaté na proteiny, byly jejich oblíbenou pochoutkou. Radostně obklopila obě slonice, sbírala padající plody a chobotem si je strkala hluboko do jícnů. Nyní už se silně kýval tam a zpátky celý mohutný strom. Jeho větve se divoce zmítaly, až opadávalo listí, a plody s drobnými větvičkami pršely dolů a odskakovaly od hřbetů shromážděných zvířat jako kroupy při krupobití.

Koniec ukážky